Jan Pohunek

Bešamelova dobrodružství 32 - Šílený Šaman

	Bylo krásné jarní dopoledne. Bešamel seděl na kraji zkorodované plošiny rozhledny, žvýkal chrousty, klátil nohama ve větru a pozoroval město pod sebou. Kdyby mu pták mozkodlabák při nešťastném střetnutí v divokých brdských lesích nezpůsobil kdysi těžkou mentální újmu, jistě by si povšiml, jak krásně dnes Praha odráží stav jeho duše. Jedno obrovské zbořeniště, zarostlé často neprůchodnou džunglí sukcesních společenstev, na jehož okrajích slabě dýmají vesnice přeživších, pravidelný cíl nájezdů zhulených mutantů na motorkách. Jenže Bešamel již dlouho nebyl intelektuálem a všechno, co kdy věděl o psychologii, už dávno zdobilo vršky soch v hořovickém parku, kde zákeřný opeřenec hnízdil.
	O jeho současné kariéře vlastně rozhodla stará zaklínačka z Jinců, která mu kdysi, když se s krvácejícím mozkem doplazil ke dveřím její chatrče, vyléčila rány pomocí nitrolebeční výstelky z tajemného býlí, nasbíraného o půlnoci na haldách příbramských uranových dolů. Od té doby měl polovinu mozku zelenou, což zásadně ovlivnilo výběr jeho nového povolání a, díky specifické kořeněné vůni, i nového jména.
	Stal se totiž žoldákem. V nové době to bylo velice rozšířené povolání, protože svět se po Velké katastrofě stal tak drsným, že každý, kdo chtěl něco dělat a neskončit mrtvý, se musel naučit zacházet se zbraněmi, nebo si zaplatit někoho, kdo s nimi zacházet umí. Existovaly samozřejmě vyjímky, například čarodějové, ale i magie je svým způsobem vlastně zbraň. Vzhledem ke své mentální indispozici se ovšem Bešamel musel spolehnout na svou 7,62 NATO model H&K X-34beta útočnou opakovací poloautomatickou odstřelovačskou pušku s noktovizorem, laserovým zaměřovačem, partiálními AI obvody, sadou obranných bonusů proti magii a rybářskou soupravou, vkusně zabudovanou do pažby, zdobené vyřezávaným jelenem a nápisem „Svému věrnému členu Hubertu Zajícovi myslivecká jednota Větřní“. Krom toho, kdyby byl mágem, nemohl by tvořit tým s Irenou.
	Irena byla totiž členem tajemného bratrstva (a sesterstva) Skeptiků, zajímavé sekty, jejíchž členů bohužel stále ubývalo, protože trpěli neodolatelným nutkáním vnikat do věží čarodějů a dokazovat jim, že veškerá jejich činnost je založena na podvodu, nebo maximálně autosugesci. Jinak ale byla i schopným žoldákem a krom toho spravovala Bešamelovi peníze, vyjednávala s lidmi, na něž se muselo diplomaticky a luštila za něj křížovky. Jejich vztah, což je nutné podotknout, ovšem nikdy nepřekročil určité hranice, protože ve věku po Velké katastrofě už žádné hranice neexistovaly.
	„Slez dolu z tý pitomý věže, než to na někoho shodíš a pojď se představit, máme tu zákazníka.“ zavolala Irena od paty rozhledny. Bešamel si vysypal pytlík chroustů do dutiny ústní, přehodil si pušku přes rameno a během pěti minut byl dole. U jejich dočasného tábořiště postával nervózně vyhlížející, asi čtyřicetiletý obrýlený mužík v saku a rozhlížel se kolem, aby vypadal nekonfliktně.
	„Tady pán má problém. Chce po nás, abysme  oddělali nějakýho šaška až někde u Budějic, páč plaší místní křupany. Usmlouvala sem to na dvanáct litrů plus cestovní náklady.“ sdělila Bešamelovi Irena a podala mu jakýsi papír, přičemž na něj mrkla, aby viděl, jak toho páprdu natáhla. Bešamel se začetl.

	„Milý Mildo,
	snad ti to ten potulný obchodník s ropou donese, zhruba jsem tě popsala a řekla mu, že bydlíš někde v Praze. Bydlíš ještě v Praze, ne? Představ si, co se u nás v Ortech nedávno stalo! Na okraji Starého města, tam co sis vždycky hrával s malou Adélkou od Grabiců, co teď už taky vyrostla a pracuje v Bajkerově oáze jako servírka, což musí být pro takové slušné děvče dosti těžké, protože já jsem sice, jak víš, také pracovala v pohostinství, to bylo ještě před Velkou katastrofou, a měla jsem se co otáčet, aby si na mne nedovolovali dědci u piva, takže vím, jaké to asi je, ale ona pracuje mezi zfetovanými motorkáři, a to není ta nejlepší společnost pro mladou dívku, to by také mohla dopadnout jako první žena starého Kořena, toho, co pořád pije, však víš, viděl jsi ho tenkrát před dvěma lety, když šel kolem nás se svým přítelem z mokré čtvrti Fandou Jeřábkem...“ (Zde Bešamel přeskočil následujících pět stran, protože ho od čtení začínala bolet ústa.) „...dědovy papuče, co od ní dostal na Vánoce ve čtrnáctém, se usídlil nějaký čaroděj. Vypadá dost divně, je takový zkroucený, alespoň lidé to říkají, co ho viděli, já se tomu místu vyhýbám obloukem, jednak je tam nebezpečný terén a mohla bych si v těch troskách něco zlomit, a pak taky kvůli němu, protože už několik lidí, co se s ním bavili, zabil. Jitka říká, že je to jenom mutant, ale Tonička ho zase viděla, jak vyrývá nějaké divné znaky do asfaltu a taky si prý sestavil z železobetonových desek nějaké figury, které obcházejí kolem a hrozně skřípou, takže tvůj děda nemůže spát, víš jak je na tom s nervama. Také se nám zkazila pole, která ležela blíž k tomu místu, udělaly se tam takové olejové louže, takže budeme muset sít dál od vsi a to není bezpečné. Nu, musím končit, ten pán už půjde, takže se opatruj a přijeď se na nás někdy podívat. 
		
				Tvoje teta Lída,
Orty u Budějovic
Tunel 2-P2“

„Je to Asfaltový šaman !“ řekl Bešamelovi s naléhavým výrazem ve tváři Milda. Irena nenápadně obrátila oči v sloup, nadechla se, ale pak usoudila, že dvanáct litrů za tu trochu pověrečných bludů stojí.
„Četl jsem o něm v jednom populárně-naučném časopise. Je to druh zvrhlého šamana, který se odvrátil od sil přírody a saje svoji moc s rozkládajícího se astrálního těla staré civilizace. Dokáže oživovat všechno, co tu zůstalo po lidech, aby to plnilo jeho příkazy. Ti nejnebezpečnější asfaltoví šamani někde v Rusku prý ovládají staré armádní komplexy a usmrcují každého, kdo se do nich vypraví. Pomůžete mi, když vám zaplatím? Tetička je v hrozném nebezpečí, asfaltoví šamani nesnášejí živé lidi, kteří se snaží znovu něco vybudovat, protože oslabují jejich moc.“
„Jo.“ odvětil Bešamel a vydal se k motorkám.
„Ale půlku nafty si vezmeme teď.“ dodala Irena s výrazem tváře, z něhož bylo patrné, že kdyby chtěla, mohli by si vzít i zbytek a na šamana se vykašlat.

Kdyby byl metaupír Rosztowski šťastným metaupírem, neviděl by nyní na silnici poblíž Živohošťského mostu kolonu dvou nadupaných bitevních motocyklů a jednoho mopedu. Protože ale šťastným metaupírem nebyl, řítil se střemhlavým pádem na výše zmíněný most s křídly prostřílenými svěcenými stříbrnými cross-point střelami.
PLESK.
Bešamel si dal svoji pušku zpátky na záda.
„Debil.“
„T…to byl posel nekromanta?“ otřásl se Milda při pohledu na mršinu.
„Nekromant neexistuje, je to podvodník, co zaměstnává mutanty.“ zabručela Irena.
„A proč jsme se tedy jeho věži vyhýbali?“
„To, že je to podvodník, neznamená, že není silnej. Snažit se ho vyšťourat z jeho obydlí ve vysílači na Cukráku by nebylo jednoduchý. Ten parchant má kolem perimetr s holoprojektory a nějaký ty smrtící zařízení. Blíž jsem to nezkoumala. Lidi z okolí nemaj dost nafty, aby zaplatili jeho likvidaci.“
To se Mildovi zřetelně nelíbilo. „A proto jim nepomůžete?“
„Přesně tak.“
„A není to nespravedlivé?“
„Není. Jak by k tomu přišli lidi, co poctivě platěj, kdybysme dělali zadarmo?“
„Držte huby. Potíže.“ přerušil je Bešamel.
Uprostřed mostu stál jakýsi podivný zátaras, mající mnohem blíž k hradbě, než k nějaké improvizaci a kolem něj se motalo několik postav se zbraněmi.
„Blaničtí rytíři!“ zakvičel Milda, vzpomenuvši si na militantní sektu křesťanských motorkářů, působících na Sedlčansku, kvůli které museli raději opustit u Benešova dálnici.
„Hovno.“ ozval se Bešamel. „Ňáký hipíci debilní. Prorazíme.“
„Radši ne,“ zastavila ho Irena, „ten zátaras vypadá festovně. Nech to na mně, zkusim vyjednávat. Nejspíš budou chtít platit, nebo tak něco. Když to nevyjde, můžeš je zabít.“
Zátaras byl skutečně festovní. Skládal se z na sebe naskládaných roštů vyrobených z v okolí běžných borovic, mezi nimiž byly nasypány kameny s hlínou. Předek hradby byl pokryt kamennými a betonovými deskami. Uprostřed, v malé bráně akorát tak pro jednu motorku, stáli tři muži, oblečení v jakýchsi jednoduchých kostkovaných kytlicovitých šatech. každý měl na hlavě přilbu s křidélky, na krku nákrčník a v ruce AK-74.
„Stát! Tá an droichead anseo!“ zařval nejvyšší z nich s vlasy spletenými do copánků, pravděpodobně jejich náčelník.
„To vidim taky, že je tu most. A nevyslovuje se to tak, jak se to píše.“ odsekla Irena a obrátila se k Bešamelovi a Mildovi, „Keltíci. To by snad neměl bejt problém. Teda, jestli...“
Poněkud zaražený náčelník ustoupil nevědomky o krok dozadu, odkašlal si a přerušil ji: 
„Ehm...nu...ocitli jste se na kraji území vládce mocného Koridorgisu, Patrika Koridorixe, syna Zbyňka Koláře ze Stragony, jenž na tomto mostě vybírá mýto pro účely dalšího rozvoje keltské moci na území Boiohaema. Cena za průjezd činí...ehm...tři litry nafty.“
„To je skoro vydírání, nemyslíte?“ poznamenal směrem k Ireně Milda.
„Ne, to je loupež“ odpověděla Irena, „podívej se dozadu.“
Za nimi se na okraji mostu z lesa vynořilo několik rituálně pomalovaných naháčů s puškami. Další pravděpodobně zůstávali v křoví.
„Řekl jsem ..ehm.. tři litry?“ vyšel s pravdou na světlo denní náčelník mostní posádky, „No, spíš to bude všechno, co máte. Možná vám necháme život.“
„Ne!“ od konce mostu si to mašírovala ženská postava se zlatým nákrčníkem a jeleními parohy na hlavě a výhružně mávala holí, „Tihle patří mně a Bohyni Matce! Ta žena před třemi měsíci brutálně zahubila vrchního druida Kybermatrixe, když se na severu snažil získat další lidi s keltskou krví do našich rad!“
„Protože to byl déébil!“ zařvala na druidku Irena. „Politika je mi ukradená, ale vy druidi, vy podvádíte lidi tou svou pseudomagií!“
„Za to zaplatíš životem na oltářích našich bohů, štětko!“ ječela parohatá žena, udělala ve vzduchu podivné gesto rukou a ukázala na Irenu. Ve vzduchu to zajiskřilo a z konečků druidčiných prstů vyletěl svazek temně černých blesků. Bešamel zatím sáhl do kapsy, vyňal z ní jakýsi předmět a vrhl jej do vody hluboko pod nimi. Blesky se kousek před Ireninou tváří stočily dolů, protavily beton a zmizely v hlubinách. Druhou rukou sáhl Bešamel na řídítka své motorky a odpálil tak do hradby raketu, která doposud odpočívala v závěsu po straně stroje. Ozvalo se zoufalé zaječení, když směrovaná exploze promísila součásti středu hradby a vyběračů v jakýsi amorfní mucus gallicus. Z křoví na konci mostu se zatím vynořilo dalších deset postav. 
„Jedem!“ zavolal Bešamel a prohodil Mildu i s mopedem vzniklým otvorem. „Je jich kurva síla!“
„Moment!“ odsekla Irena a s pokřikem „Posílá mě Bohyně Tchýně!“ se, v každé ruce jednu UZI, vrhla proti druidce, nedbaje kolem svištících střel. Kněžka se křivě usmála, zvedla obě ruce, zamumlala nějaká slova a Irena uprostřed běhu narazila do jakési neviditelné překážky, kterou bohužel není možno hlouběji popsat, protože byla neviditelná. Její zbraně jí vyletěly z rukou a o dva metry vedle dopadly na beton. Druidka jedním slovem zrušila bariéru a udeřila Irenu svou holí do břicha, naštěstí krytého kevlarovou vestou, z níž se okamžitě začalo kouřit.
„Neunikneš“ zaječela druidka. „Tvoje hlava bude viset v našem nemetonu, s vyříznutým jazykem a přeci živá, a bude sledovat, jak naši psi žerou tvoje střeva a muži vyrábějí amulety z tvých kostí! A to všechno budeš cítit!“
„Podívej, co je to za tebou?“ odpověděla Irena.
„Co?“ druidka se ohlédla, Irena se natáhla pro jednu ze svých UZI a dávkou jí ustřelila hlavu i s parohy. Ve vzduchu zachytila letící zlatý nákrčník, který už neměl na čem spočívat, vrhla se v dešti střel ke své motorce, nasedla a projela otvorem v hradbě. Bešamel ji zatím kryl odpalováním 22mm granátů z podvěsného oddělitelného nástavce na svojí pušce, který díky několika drobným domácím úpravám dokázal odpalovat i v dávkovém režimu. 
Řady Keltíků sice prořídly, ale stále byli v přesile a dva z nich právě rozkládali minomet, takže Bešamel, Irena a Milda raději vyklidili pozice a ztratili se na úzkých silničkách v lesích na levém břehu Vltavy.
Ten večer se utábořili v ruinách jedné z vesnic kousek před Pískem. Bešamel zašel do lesa, podříznul draka a tak rozdělali oheň a opekli si ho.
„Zejtra sme tam.“ poznamenala Irena, aby řeč nestála.
„Co uděláte s tím nákrčníkem?“ zeptal se jí Milda a ukázal na válečnou kořist, která si zatím hověla na Irenině krku.
„Coby, prodám. Zlato má pořád slušnou cenu.“
„Ale může být magický. Tyhle věci obvykle magické bývají a pokud jej bude někdo nosit, může mu přinést nečekané výhody.“
„Hovno. Jediný, co je na tom kouzelnýho, je ten litr nafty, kterej za to dostanu, ani historickou hodnotu to nemá, tajdle dole je zlatnickej kolek z roku jedenáct. Zato naftu využijem já i muj stroj. Když se motorka moc dlouho krmí náhražkovou řepkovou bionaftou, zanášej se jí trubky.“
„To vážně nevěříte v nic nadpřirozeného? Ani po tom dnešním zážitku s druidkou?“
„Je fakt, že to byl skoro zázrak, když mi naletěla na tak prastarou fintu.“ odvětila Irena a zakousla se do dračího pařátu.
Milda viděl, že se s ním o tomto tématu už nehodlá bavit, a tak se obrátil na Bešamela:
„Čím jste to odvrátil to mocné kouzlo, co vrhla ta druidka proti vaší společnici?“
„Posranym štírem.“
„Prosím?“
„Štírem. Žijou tam.“
„Aha. Ano, o tom jsem četl v jistém populárně-vědeckém časopise. Ale to jsou endemiti, velice vzácný, člověku neškodný druh. Jediní štíři na sever od Dunaje.“
„Přesně tak. To kouzlo nemohlo vodolat.“
„Jak to myslíte?“
„Prostě nemohlo.“
	„Chce říct,“ vysvětlila Mildovi Irena, „že věří, že magie si většinou vybere ten nejzajímavější dostupnej efekt. A zabití jednoho z posledních štírů ve střednim Povltaví má pro ní větší dramatickej efekt, než zabití dalšího člověka, kterejch je eště spousta. Což je samozřejmě hloupost, protože magie neexistuje a navíc tahle teorie předpokládá, že by měla nějakou vlastní inteligenci, což je u energetickýho pole, jak jí většinou různý šarlatáni vykládaj blbost. To, co proti mně použila byl nejspíš nějakej taser, nebo tesla-pistole a když se ten výboj dostal nad řeku, prostě se uzemnil.“
	„Aha. To dává smysl.“ odvětil diplomaticky Milda.
	Zanedlouho dojedli ty nejlepší kousky z draka a šli spát.

	Budějovické Orty se nacházely severovýchodně od Starého města, kousek od bývalé dálnice na Prahu. Po Velké katastrofě zde vznikla prosperující zemědělská osada, jejíž obyvatelé se rekrutovali z lidí, kteří se tenkrát ukryli v chodbách starého kaolinového dolu a postupně si v něm vybudovali svá obydlí. Mildova rodina, čítající tetičku, dědu a adoptovaného čtyřletého mutanta Lorence, sídlila kousek od vchodu, Orťané ale zásadně nevpouštěli cizince dovnitř, a tak se vyjednávání odehrávalo před vstupem do podzemí, střeženým dvěma uhrovitými mladíky s kozlicemi.
	„Echm...dobrý den, páni žoldáci,“ začala tetička, korpulentní osoba s lehce nezdravou barvou obličeje, zapříčiněnou nedostatkem slunečního světla, „jsem ráda, že vás Milda přivedl, víte, naši muži se nedávno na toho kouzelníka vypravili a většina jich byla zabita. Dáte si čaj? Podívejte, mám tu takové hrníčky, porcelán si vyrábíme sami, ty se vám určitě budou líbit.“
	Aniž by si počkala na odpověď, začala jim nalévat.
	„Takže teď máme nedostatek mužů a bojíme se, aby nás třeba někdo nenapadl, protože nevím, jestli bychom se mohli ubránit...“ pokračovala.
	„Ticho, Liduno.“ ozval se děda, „tyhle věci nemusej vědět. Prostě půjdou, odpravěj ho a Milda jim zaplatí, žejo, Mildo?“
	„Když to říkáš, dědo...“ zabručel Milda.
	„Mohli byste nám říct o tom vrahounovi něco bližšího, třeba kde žije, čím se živí, jaké má zbraně, jestli je tam ještě někdo s ním a tak?“ zeptala se Irena.
	„Žije na troskách starýho sídliště, tam, co bejvala pošta, hned vedle bejvalý cukrárny, to najdete. Čím se živí nevíme, ale lovit ho nikdo neviděl a s nikým určitě neobchoduje. A bojuje pomocí nějakých temných kouzel, umí třeba probodnout člověka oživlejma trubkama, nechat na něj spadnout panel, nebo vytvoří nějakou svítící leptavou břečku. Taky umí sestavovat nějaký golemy z těch trosek všude kolem a oni potom obcházej a zabíjej lidi.“
	„Hm. Takže o něm nevíme skoro nic.“ povzdechla si Irena. „Bešameli?“
	„No?“
	„Vem si radši Kamilu. Možná ho budem potřebovat sejmout řízenou střelou na větší vzdálenost mezi troskama, abysme mu nepadli do pasti.“
	„Nojo. Kurva.“ odvětil Bešamel.

	Dva drsní žoldáci a jeden nepříliš šťastný skorodomorodý průvodce postupovali troskami sídliště, prodírali se mezi kopřivami, překračovali rozšklebená ústí zatopených sklepů a opatrně se rozhlíželi kolem.
	„Tohle je už třetí matice,“ ukázala Irena na velkou kovovou matici s uvázaným kusem bílé látky, ležící uprostřed stezky, „jak se zdá, ta stará pověra sousedům tvejch příbuznejch moc nepomohla.“
	„Ale v Rusku to prý na různých zakletých místech používají,“ opáčil Milda, „hodíš matici před sebe, a když tam bude nějaké zlé kouzlo, poznáš to, podle toho, co to s ní udělá.“
	„Blbost. Většina nástrah a senzorů bývá nastavená na člověka, ne na matici. Jedinej případ, kdy ti matice pomůže, je když s ní trefíš toho hajzla do čela.“
	V křoví před nimi něco zachrastilo.
	„Kamilo, redy!“ zasyčel Bešamel.
	„Inicializuji zaměřovací obvody...aktivuji termální senzory...instaluji dodatečné komponenty pro sonickou detekci...“ odpověděl jemný ženský hlas jeho hit-tech bazuky s komplexními AI obvody a hlasovým rozhraním, která mu spočívala na rameni.
	Kopřivy se rozhrnuly a vystoupila z nich zrůdná věc, skládající se ze zbytků panelů, pospojovaných zkroucenými železnými tyčemi výztuhových roštů. Mělo to zhruba dvě nohy, zhruba dva pařáty a místo hlavy obrácenou proraženou satelitní anténu , na níž by přilepen portrét Karla Gotta, pomalovaný tajemnými znaky.
	„...termální zaměřování pod úrovní rozlišitelnosti, prosím stáhněte si kodek pro detekci anorganických materiálů s nízkým teplotním rozdílem...kompenzuji...“ pokračovala Kamila, zatímco kolem svištěly střely z Ireniných UZI a Bešamelovy pušky, bez většího efektu se odrážející od monstra. Bešamel odhodil Kamilu do křoví a vrhl se na panelové monstrum.
	„Krej mě!“ zařval na Irenu a zachytil se talíře satelitní antény.
	„A jak, ty vole!?“
	Monstrum se zastavilo, zvedlo své rezavé zkroucené železné pařáty a zaseklo jejich konce do Bešamelových boků. Ten zaskučel, sevřel pevně talíř a, balancuje na svíjející se mase panelů, jej utrhl od těla a zahodil do kopřiv.
	„Cíl zaměřen s jistotou 20 procent. Při této pravděpodobnosti nemůže nést výrobce tohoto výrobku zodpovědnost za úspěšné zasažení cíle? Přejete si pokračovat?“
	„Ne!“ ječela Irena. Pařáty monstra zatím vyrazily z Bešamelova těla na druhé straně, aby se zatočily a znovu vnikly dovnitř. A ano, samozřejmě: krev stříkala všude kolem a tak. Vypadalo to dosti zle. Situaci kupodivu zachránil Milda. Udělal pár kroků k odhozené satelitní anténě a serval z ní plakát. Nestvůra se přestala hýbat. Bešamel visel na jejím vršku provrtaný železnými tyčemi, plival krev a klel.
	„Chudák. Bojoval tak usilovně. Ale kdyby chvíli počkal, mohl jsem mu říci, co ovládá tyto armované golemy. Je to odraz kostní duše mrtvého člověka, zakletý pomocí svého obrazu do anorganického těla. Stačí jej odstranit a monstrum zanikne. Četl jsem to v jednom...“
	„Sklapni a sundej mě!“ vykašlal pár slov Bešamel.
	„Nemůžem tě sundat. Kdybysme vyndali ty tyče z ran, vykrvácel bys.“ namítla Irena.
	„Hovno. Přežiju!“
	„Ne. Zůstaneš tady a Milda dojde do Ortů pro doktora. Já najdu toho sraba, co ten mechanismus vyrobil, a udělám mu pár ošklivejch věcí.“ odpověděla Irena a zmizela v houštinách. Milda stál a tupě zíral. Pak se podíval na Bešamela a vyběhl zpátky k Ortům. 

	Irena sledovala stopy betonového monstra, dokud nedorazila na otevřené vyasfaltované prostranství mezi zbytky domů. Z plochy, částečně pokryté rezivějícími kostrami aut, čněly kanalizační trubky, jakoby vyrvané ze země a sem-tam se čistě pro efekt povalovala lidská lebka nebo kus panenky. Uprostřed, na zrůdném trůnu z rozmáčených překližkových skříněk, seděl asfaltový šaman. Byl skutečně odporný, z jeho obličeje kapal olejem, nebo možná nafta, z hlavy mu místo vlasů visely pásky z magnetofonových kazet, zcuchané do ohavných dreddů, na hrudi měl roztrhané tričko s obrázkem nějaké chlapecké hudební skupiny z doby před Velkou katastrofou a od pasu dolu měl olezlý sarong, vyrobený z počasím vyšisovaných igelitových tašek. Uši a obočí měl probodané jehlami z injekčních stříkaček.
	„Chcípneš, šašku,“ zabručela Irena a namířila na něj obě svoje UZI.
	Šaman se zasmál podivným třaslavým smíchem, nadzvedl okraj asfaltové plochy parkoviště a trhl za něj. Irena na poslední chvíli vyskočila, takže jí magicky změkčená plocha nepodrazila nohy, a začala střílet. Šaman zívnul a mávnutím rukou odchýlil všechny střely někam mezi auta. Irena zasyčela něco o magnetické deflekci, kterou jí nikdo neoblafne, a zvlášť ne takovej šašek počmáranej,  zastrčila UZI za opasek, vyndala z pouzdra nůž a rozeběhla se s divokým řevem vpřed. Šaman položil ruce na zem, zvedl je a vytvořil tak asi dva metry vysokou bariéru z vroucího asfaltu. K jeho naprostému překvapení prošla Irena bariérou, jako by se nic nedělo.
	„Holoiliuze na mě neplatěj, debile.“
	To se šamanovi nelíbilo, až doposud nebyl zvyklý setkávat se s neúspěchem. Vyrval si z uší jehly, rozdrtil je v dlaních a vypustil z úst mocná slova strašlivého zaříkávání:
	„Dhen zarizat miva-d-Alky! Noz dem N eMza balluyewishe!“
	Vzduch ztěžkl a chytil plamenem. Ohnivé inferno štěpné reakce, místně vyvolané slovy z neblaze proslulé knihy Aurora Occidentalis, Necronomicon Supplementum III., tavilo zem a během chvíle rozptýlilo kostry automobilů na prach. Uprostřed pekla stály dvě postavy. Velice překvapený, lehce se připékající asfaltový šaman a ohněm zcela nedotčená Irena, která se k němu blížila s nožem. Na jejím krku svítil chladivým modrým světlem zlatý nákrčník.
	„Ehm...já to nebyl...“ pokusil se o poslední marnou obranu šaman.

	Večer už před Orty inkasovali od Mildy zbytek své odměny. Bešamel ležel na improvizovaném lůžku vedle své motorky.
	„Nechcete tu váźně chvíli zůstat?“ ptala se tetička, „člověk obvykle nepřežije několikanásobné probodnutí řadou železných tyčí, měl jste velké štěstí a měl byste se trpělivě léčit.“
	„Seru na to, jedem domu.“ odpověděl Bešamel, zvedl se a, lehce kulhaje, začal balit.
	„Sou to vůbec divný lidi,“ dodal děda, „byli sme se podívat, jestli je šaman fakt tuhej, pro jistotu, chápete, a našli sme jeho rozkuchaný vostatky uprostřed totálně spálený plochy, furt je tam takový vedro, že sme málem neprošli. A v těch děsnejch podmínkách ho někdo pomalu zpracoval nožem. Máte při sobě mocný kouzlo, slečno.“
	„Eh...pravděpodobně tam nebylo takové horko, jak si myslíte. Lidské smysly se dají snadno ošálit. Já jsem například měla chvíli pocit, že tahle věc, co jí mám na krku svítí a lítaj z ní nějaký výboje, ale to je pochopitelně nesmysl, je to čistý zlato.“ odsekla Irena, nasedla na svůj stroj a odjela.
	„Vobčas je divná“ dodal omluvně Bešamel, nastartoval a vydal se za ní zpět ku Praze. Věděl, že mají před sebou náročnou cestu plnou těch nejrozmanitějších dobrodružství. A taky věděl, že až Irena svůj nákrčník prodá, zajde si na slovíčko s kupcem.
	To slovíčko pravděpodobně bude „Naval!“