1.Úvod
2. Mladší paleolit
2.1 Rozšíření paleolitického umění v Evropě
2.2 Technické a stylové aspekty jeskynních maleb
2.3 Zvířecí symbolika v jednotlivých paleolitických kulturách
2.3.1 Aurignacien
2.3.2 Gravettien
2.3.3 Magdalénien
2.4 Význam zvířecí symboliky mladého paleolitu
3. Mezolit a přechodná období
4. Neolit
4.1 Kultura  s volutovou keramikou (lineární)
4.2 Kultura s keramikou vypíchanou
4.3 Lengyel
4.4 Význam a rozšíření neolitické zoomorfní keramiky v Evropě
5. Eneolit
5.1 Časný a starší  eneolit
5.2 Střední eneolit
5.3 Mladší eneolit
6. Doba bronzová a halštat
6.1 Čechy a Morava
6.1.1 Únětická kultura
6.1.2 Středodunajská mohylová kultura a kultura středodunajských popelnicových polí na Moravě
6.1.3 Knovízská kultura
6.1.4 Lužická a slezskoplatěnická kultura
6.1.5 Bylanská kultura
6.1.6 Halštatská mohylová kultura v jižních a západních Čechách
6.1.7 Východohalštatská mohylová kultura
6.1.8 Časný latén
6.2 Zobrazení zvířat v době bronzové a halštatu Evropy
6.2.1 Vodní ptáci
6.2.2 Koně
6.2.3 Býci
6.2.4 Ostatní zvířata
6.2.5 Zvířata ve scénách
6.2.6 Skytský zvěrný styl
7. Latén B-D
7.1  Latén B-C1 v Čechách a na Moravě
7.2 Latén C2-D
7.3 Zvířecí symbolika v keltském mincovnictví
7.3.1 Kůň
7.3.2 Kanec
7.3.3 Ostatní zvířata
7.4 Významné doklady zvířecí symboliky mladého laténu
7.4.1 Zobrazení kance
7.4.2 Gundestrupský kotlík
8. Doba římská a stěhování národů
8.1 Starší doba římská
8.2 Mladší doba římská
8.3 Stěhování národů
9. Závěr
10. Literatura
11. Summary

1.Úvod

	V této práci se zabývám zvířecí symbolikou v pravěku Evropy od mladšího paleolitu po období stěhování národů. Hlavním těžištěm práce je sledování proměn způsobů zobrazování zvířat nebo zoomorfních prvků, zmíněny jsou ale i další případy, u kterých je možné se domnívat, že zvíře bylo předmětem symbolického jednání. Vzhledem k rozsáhlosti tématu, jehož podrobné zpracování pro celou Evropu by bylo nad možnosti bakalářské práce, sleduji především pravěk území dnešní České republiky a místní vývoj porovnávám s přilehlými částmi Evropy, případně těmi částmi pravěké Evropy, které hrají z nějakého důvodu v daném období celoevropsky významnou roli. 
	Při členění práce se držím chronologické osy, základními obdobími jsou mladší paleolit, mezolit a přechodná období, neolit, eneolit, doba bronzová a halštat až po začátek laténu, latén C2-D a doba římská a stěhování národů. Problémy a jevy specifické pro určitá období jsou řešeny v rámci kapitol, které se těmito obdobími zabývají.

2. Mladší paleolit

2.1 Rozšíření paleolitického umění v Evropě

	První doklady zvířecí symboliky vyjádřené v hmotné kultuře se v Evropě objevují v mladším paleolitu počínaje aurignacienem a jsou tudíž spojeny s nástupem moderního člověka.  Případy tzv. ”kultu jeskynního medvěda” ze středního paleolitu, odvozovaného z alpských nálezů medvědích lebek v kamenných ”skříňkách” jsou sporné, zřejmě se spíše jedná o důsledek postdepozičních procesů (Podborský 1994, 24). Obecně lze dochované mladopaleolitické výtvarné umění rozdělit podle způsobu provedení : na dvourozměrné jeskynní malby, skalní rytiny, vyskytující se jak v jeskyních, tak i mimo ně a vyřezávané obrazy a symboly na kostech a mamutovině a trojrozměrné plastiky, obvykle vyrobené z téhož materiálu.
  	Zatímco plastika a řezby na přenosných předmětech se, s vyjímkou počátečních fází umění v aurignacienu, vyskytují v různé míře  v mnoha regionech mladopaleolitické Evropy, jeskynní malby a rytiny se soustřeďují do několika hlavních oblastí. Na území dnešní Francie a Španělska jsou to Kantabrijské hory (jeskyně Altamira, Los Hornos de la Peña, La Passiega, Pindal a El Castillo), Pyreneje (Niaux, Marsoulas,  Les Trois Frères, Tuc dAudobert, Bédeilhac, Le Portel, Gargas aj.) a okolí řeky Vezery v Dordogni (Fort de Gaume, Les Combarelles, Lascaux, Cap Blanc, Pair non Pair, Teyjat, Gabillou, Charente, Vienne aj.). Dále pak menší lokality v okolí Malagy, v jižní Francii, středním Španělsku a Portugalsku, střední Francii, v jižní Itálii a na Sicílii. Většina z výše uváděných nalezišť je magdalénská, v řadě případů ale jeskynní malby a rytiny pocházejí z jiných období, případně jsou obtížně datovatelné. Mimo západní Evropu se jeskynní malby vyskytují pouze na jižním Uralu (Jelínek 1977, 276-283). Z území České republiky jsou známy pouze dva chronologicky nejisté nálezy, konkrétně značky v Mladečských jeskyních (Oliva 1989, 51) a črta cervida z Býčí skály (Svoboda 1999, 236), u některých skalních rytin ze severní Evropy a maleb z jihozápadního Španělska, u nichž bývá uvažováno paleolitické stáří, nelze dobu vzniku obvykle přesně určit, většina zřejmě spadá do mladších období (Jelínek 1977, 283).  Problémy s datací se ostatně vyskytují i v případě jeskynního umění, většinou ovšem pouze v rámci mladšího paleolitu (Clottes 1996, 284). 

2.2 Technické a stylové aspekty jeskynních maleb

	V rámci jednotlivých jeskynních lokalit jsou nástěnné malby a rytiny nejčastěji umístěny daleko od vchodu, mimo dosah slunečního světla (Matoušek – Dufková 1998, 60-61). V takových  částech jeskyně pak už  vznikaly tam, kde bylo možné snadno pracovat, to znamená zhruba ve výšce 1,5-2m, méně často pak v polohách, kde musela být při  tvorbě maleb a rytin použita umělá konstrukce. Využívány byly horizontální i vertikální skalní plochy (Jelínek 1977, 287). Použité barvy byly získávány z kysličníků železa a manganu (černá, červená, žlutá) a vápence nebo kaolínu (bílá) (Matoušek – Dufková 1998, 62).
	Způsoby zobrazení zvířat se liší, mezi jednotlivými druhy nebývá zachován velikostní poměr, často schází i perspektiva v rámci jednoho obrazu zvířete. Jednotlivá zobrazení se často překrývají, u některých takových obrazů, zachycujících převážně ve stádech žijící zvířata (bizony, koně, mamuty) je možné se domnívat, že vznikly jako celek, pro dnešního pozorovatele ovšem postrádají plošnou a prostorovou koncepci. Některá zobrazení zvířat, např. mamut ze severošpanělské jeskyně Pinsal nebo ryba z Abri du Poisson, mají též vyznačeny vnitřní orgány (Jelínek 1977, 287-295). Znázornění pohybu je běžné, bývá vyjádřen zobrazením nohou, případně jejich zkřížením, sklonem osy těla nebo otočením hlavy, v případě běhu též nataženýma nohama, v magdalénském umění pak při zachycování chování zvířat nacházíme i podrobnější detaily, například u malby ohlížejícího se buvola se vztyčenou oháňkou v Altamiře nebo útočícího bizona z Pech Merle (Jelínek 1977, 301-309).
	Většina nástěnných maleb a rytin zobrazuje pouze jednotlivá zvířata či jejich skupiny, méně již je výjevů vyložitelných jako scény. Obvykle bývá uváděna scéna z Lascaux, zahrnující muže, ležícího před oštěpem zraněným bizonem a poblíž stojící hůl se sedícím ptákem, dále dva sobi z Font de Gaume nebo býk pronásledující krávu z jeskyně Teyjat. Pozoruhodná rytina z jeskyně Trois Frères zachycuje lidské postavy se třemi atypickými tvory, sobem s nohami zakončenými tlapkami, laní s napůl bizoní a napůl lidskou hlavou, napůl bizoní postavou s lukem. Všechny tři rytiny v tomto případě tvoří kompoziční celek (Jelínek 1977, 295).
	Míra abstrakce je různá, vyskytují se zjednodušené obrysové kresby, obvykle sledující linii hřbetu (Pech Merle), části těla zvířete mohou být zjednodušeny až k nahrazení geometrickým symbolem. Pozoruhodnou zkratkou je i rytina stáda sobů na kosti z Teyjatu, kde jsou zachycena pouze první a poslední zvířata a ostatní členy stáda mezi nimi zastupují pouze nohy a parohy (Jelínek 1977, 308-320). 
	
2.3 Zvířecí symbolika v jednotlivých paleolitických kulturách

2.3.1 Aurignacien 

	Nejstarší známé evropské doklady výtvarného umění, jsou staré zhruba 30 000-35 000 let a řadí se mezi ně několik obrysů zvířecích figur  vyrytých do kamenů z jihozápadní Francie (Valoch 1993, 35), ale především i četné nálezy zvířecích figurek vyřezávaných z mamutoviny z oblasti jihoněmeckých jeskyní. V tomto souboru jsou zastoupena jak realisticky pojatá soudobá zvířata (kočkovité šelmy, kůň, mamut, tur, medvěd), tak i figurka muže s lví hlavou z Hohlenstein-Stadelu, vyřezaná z mamutího klu (Svoboda 1999, 131). Na některých z těchto figurek byly nalezeny značky vytvořené řezáním (Mithen 1996, 176) a obrus, způsobený zřejmě dlouhodobým nošením v nějakém druhu pouzdra (Svoboda 1999, 131).  Z doby před zhruba 30 000 lety pochází zároveň i první evropské jeskynní malby z jeskyně Chauvet ve Francii, kde je velice realisticky a se zřetelnou znalostí anatomie zobrazeno více jak 300 zvířat včetně nosorožců, lvů, sobů, koní a sov (Mithen 1996, 177). Jednotlivé obrazy jsou vytvořeny buď rytím, nebo nanášením černého a červeného barviva prsty, u různých druhů jsou upřednostňovány různé techniky. Mamuti bývají vyrýváni, sobi a bizoni kresleni převážně černou barvou a medvědi červenou, oproti jeskynnímu umění pozdějších období mezi zobrazovanými zvířaty převažují vzácnější a nebezpečné druhy. Další aurignacké lokality s jeskynním uměním Francii, nacházející se v oblasti Dordogne se tohoto rozvržení počtu a provedení zastoupených druhů drží (Clottes 1996, 281-284). Charakteristickým aurignackým rysem je stočená perspektiva, projevující se zobrazením zadní části těla zvířete z profilu a přední z přímého pohledu zepředu (Jelínek 1977, 291), zvířata bývají obvykle provedena z profilu jednoduchou linií (Jelínek 1977, 469). Nálezy z území ČR, spadající do tohoto období jsou chudší, do aurignacienu zřejmě přísluší lehce schematizovaná rytina ryby na mamutím žebru z Holedče (okres Louny), (Fridrich 1964, 719-720), jiné doklady umělecké tvorby vyjma tohoto nálezu a možná červených značek z Mladečských jeskyní (Oliva 1989, 51), u nás nejsou známy . Z Mladečských jeskyní pochází i provrtané zuby cervidů, nalezené mezi lidskými pozůstatky (Oliva 1997, 401).
2.3.2 Gravettien

	Gravettské umění, navazující na aurignacké, se již vyskytuje v širším prostoru, zahrnujícím tři základní oblasti: klasickou oblast jeskynních maleb jihozápadní Evropy, oblast pavlovienu zcela bez jeskynních maleb a oblast východoevropskou s malým počtem lokalit s jeskynním uměním (Kapovaja, Ignatěvskaja) (Clottes 1996, 284-285).
	V západoevropském umění tohoto období se projevují změny v preferenci jednotlivých zvířat při jejich zobrazování, převažují bizoni, koně a ostatní stádní zvířata s výjimkou mamutů, kteří jsou významněji zastoupeni pouze v Pech-Merle. Medvědi, nosorožci a kočkovité šelmy na řadě lokalit zcela scházejí (Clottes 1996, 285). Oproti tomu pavlovienské reliéfní i plně trojrozměrné zvířecí figurky, vyráběné jak z mamutoviny, tak i z pálené hlíny a kamene (Klíma 1961, 112-114), zachovávají takové zastoupení jednotlivých druhů, jaké je známé už z aurignacienu, s významnými podíly šelem, ptáků, mamutů a nosorožců. Obdobně je složen i soubor z oblasti lokality Kostjenki, kde hlavní složku tvoři mamuti, dále pak ptáci, nosorožci a šelmy, což navozuje domněnku, že zvířecí sošky zde sloužily podobnému účelu, jako nálezy z jihoněmeckého aurignacienu (Clottes 1996, 285-286). 
	V Čechách je z gravettských zobrazení zvířat známa pouze rytina dvou ryb na břidličné destičce z Lubné, mísící schematické a realistické prvky (Fridrich 1964, 720-721), bohatší jsou na tento materiál moravské pavlovienské lokality v Předmostí u Přerova a v Dolních Věstonicích/Pavlově. Z Pavlova pochází reliéfní plastika lvice, vyřezaná v kosti, nedokončená část další podobné zoomorfní plastiky a závěsky, představující snad sovy, v Dolních Věstonicích byla nalezena hlavička lvice z pálené hlíny a hlavička lvice nebo medvěda se znázorněním bodných ran (Klíma 1964, 82-87). Čáry na zvířecích figurkách ale nemusí být ve všech případech magické, může jít i o zobrazení srsti (Oliva 1997a, 23). Obecně na moravských gravettských lokalitách převažují zobrazení medvědů, pak lvů, mamutů, koní a sov, vlků, nosorožců a lišek, určení je ale často spíše nahodilé, výjimečná je figurka rosomáka z Předmostí u Přerova. Chybí ”banální” témata, například zajíci. Figurky se často nacházejí ve zlomcích v okolí ohnišť, mohly být záměrně ničeny, ale může se jednat i o rozpad z jiného důvodu (např.nezdařený výpal). Zoomorfní zobrazení se vyskytují buď v podobě figurální siluetové řezby, nebo keramické plastiky, nevyskytují se jako rytiny (a ani ploché řezby nejsou rytím zdobeny) nebo plně trojrozměrné figurální řezby, zobrazování bylo oproti pozdějšímu magdalénienu zřejmě podrobeno přísnějšímu kánonu (Oliva 1997b, 20-22, 24).
	 Kromě zvířecích prvků v gravettském umění nacházíme v tomto období i další doklady symbolických soustav, zahrnujících zvířata. Jedním z nejvýznamnějších nálezů v této oblasti je hrob šamana(?) z Brna, v němž se objevily kosti a zuby nosorožce, koňské zuby, červeně zbarvené menší kosti, mamutí kly a lopatka a další kosterní pozůstatky zvířat, z nichž alespoň část byla zřejmě součástí oděvu, zatímco sobí paroh mohl plnit funkci přitloukače nebo paličky na buben (Oliva 1996, 353-368). Uchovávání kostí zvířat obecně je během trvání pavlovienu časté, obvykle to bývají dlouhé kosti a lebky velké zvěře, též kožešinové zvěře a těch druhů šelem, u nichž se nepředpokládá, že tvořily pravidelnou složku lidské potravy. Zde je třeba zmínit specifickou roli lišky, kterou dokládají nálezy provrtaných liščích zubů z pohřbů, kde nejsou zuby jiných zvířat, oproti nálezům zubů cervidů v Itálii a Francii, jako ozdoby používány a nález asi deseti neprovrtaných liščích zubů v pravé dlani ženského skeletu. Obdobně významný mohl být i vlk, jehož kosti byly v kompletním stavu nalezeny poblíž hromadného hrobu v Předmostí, kam byly pozůstatky zvířete pravděpodobně přeneseny (Oliva 1997, 409).  Pro Moravu je příznačný i vysoký výskyt velkých kostí mamutů na sídlištích, kam byly zřejmě snášeny po delší dobu (Oliva 1997a, 410-411). Mamutí kosti byly používány v pohřbívání, na Moravě je dokumentováno několik pohřbů (Předmostí u Přerova, Dolní Věstonice, Brno) překrytých rýhovanými mamutími lopatkami, z ostatních částí Evropy je možno jmenovat hrobovou komoru z velkých kostí ze stanice Kostjenki II. na Uralu (Klíma 1963,149-151).

2.3.3 Magdalénien

	Magdalénien představuje v mnoha ohledech vrchol paleolitického umění, projevující se především naturalismem v zobrazení u umění dvourozměrného a zjednodušující, náznakové, ale současně umělecky vyspělé stylizaci v případě plastiky (Neustupný 1949, 224-226). Magdalénská kresba je ”...neobyčejně zhutnělá, výrazově precizní i sumární a zároveň přesvědčivě výmluvná v intenzitě obrazového znaku” (Hlaváček 1975, 6), v rané fázi se projevuje zesílení malířskosti na úkor grafických složek, potlačení obrysů, provázené jemnými tahy, doteky, črtáním a kmitáním štětcem, v pozdní pak naturalistická snaha o maximální iluzionistický účinek a je zaznamenán i výskyt přípravných skic na kostech a kamenech, nalézaných pod nástěnnou kresbou, kresebné projevy na důležitých místech jsou zřetelně již prací specialistů (Hlaváček 1975, 6). Převaha magdalénienu v umění mladého paleolitu je i kvantitativní, naprostá většina západoevropských rytin a maleb je magdalénská (Valoch 1993, 64).
	Z hlediska početního zastoupení druhů zobrazovaných zvířat dochází i v ostatních evropských oblastech k obdobnému jevu, jaký byl příznačný pro západoevropský gravettien, totiž k inverzi poměru ”nebezpečných” a běžných druhů zvířat, v umění převažují, stejně jako v západní Evropě, bizoni, koně (Clottes 1996, 286) a sobi (Fridrich - Pleiner 1978, 140). Pozoruhodná jsou některá zobrazení koní (La Marche, Cap Blanc), na nichž je možné podle některých výkladů identifikovat ohlávku, a které by spolu s některými stopami ohlazu na koňských zubech a kamennými zídkami, přehrazujícími údolí Švábského jury, mohly naznačovat chov stádních zvířat podobným způsobem, jaký dnes používají Laponci (Matoušek – Dufková 1998, 54).
	Jde rovněž o první období, ve kterém ve větším množství nalézáme realistická dvourozměrná zobrazení zvířat i na území České republiky, byť, s jedinou výjimkou črty cervida z Býčí skály, jejíž chronologické zařazení není jisté (Svoboda 1999, 236).Postrádáme jeskynní malby a rytiny zvířat, známé z franko-kantaberské oblasti. Významný soubor přenosných rytin pochází z jeskyně Pekárny v Moravském krasu, mezi zachycenými zvířaty, provedenými plně v pokročilém magdalénském stylu, jsou tři bojující(?)  bizoni a čtyři pasoucí se koně, vyrytí na koňských žebrech, dva medvědi na provrtaném parohu, koňské hlavy na tenkých lžícovitých předmětech vytvořených ze spodní čelisti koně, doprovázené pravděpodobně kamzíkem, další rytiny koňské a sobí hlavy na částech parohu (Valoch 1993, 64-65) a ”velitelská hůl” s obrysovou rytinou koňské hlavy (Absolon – Czižek 1926, 23). V Čechách jsou rytá zobrazení zvířat známa z fragmentárních nálezů 21 kamenných destiček se stopami ryté výzdoby z Děravé jeskyně u Tmaně v Českém krasu, z nichž na deseti lze nalézt zoomorfní prvky, z identifikovatelných zvířat konkrétně kozorožce, nosorožce a koně (Vencl 1995, 238). Obdobný soubor rytin z Hostimi obsahuje z celkem dvaceti rytin dvě destičky se soby a koňmi, dále pak tři nedokončené zoomorfní motivy (Vencl 1995, 253). Častými motivy mladopaleolitického umění jsou vyobrazení ryb, nálezy z Čech a Moravy jsou  v převážné většině magdalénské a je možno rozdělit na schematizující rytiny na neupravovaných kostech nebo kamenech (Předmostí,  Pekárna, Keblice, jakož i nálezy ze starších období), plastiky doplňované kresbou nebo schematickými čarami (Kvíc, Keblice, Předmostí), rytiny na hrotech (mihule z Keblic) a vzácné, jedinečné předměty typu velitelské hole provrtaného závěsku z Pekárny, které obsahují rybí znaky (Fridrich 1964, 733-734).  

2.4 Význam zvířecí symboliky mladého paleolitu

	Mladý paleolit je, z velké míry i díky prvnímu výskytu umění, jež vyžaduje určitý stupeň mentálních schopností, často považován za první období, v němž se objevují náboženské představy (Mithen 1996, 195). Každopádně je prvním obdobím, v němž můžeme duchovní svět člověka poznávat skrze jeho působení na archeologickou kulturu. Ideje, které za těmito projevy stojí, však není možné vykládat jednoznačně a i při porovnávání se současnými společnostmi, jejichž způsob života se zdá být blízký mladopaleolitickému je nutné vyvarovat se jednoduchého ztotožňování.
	K funkci a významu zobrazení zvířat mladého paleolitu existuje celá řada teorií. Pravděpodobně nejrozšířenější výklad je považuje za nástroj sympatetické lovecké magie, kdy se lovec snaží zajistit si úspěch budoucího lovu symbolickým zraněním nebo usmrcením zvířete, o čemž svědčí stopy po loveckých zbraních na kresbách i plastikách. Takové náměty jsou ale menšinové a u současných loveckých skupin nedosahuje tento druh magického umění mladopaleolitické monumentality (Pleiner 1978, 148-149).
	Některé aspekty mladopaleolitického umění, jako jsou zobrazení kopyt na kresbách a jednoduché značky, připomínající stopy, nebo  například  charakteristická poškození vegetace, způsobená různými druhy zvířat (Mithen, S. 1988, 685-687), mohou odrážet i jeho další roli, zprostředkování informací potřebných pro lov mezi jednotlivými členy komunity. Tomu by mohlo nasvědčovat jak zobrazování hlav sobů a jelenů, u nichž je možné podle paroží odhadnout stáří a tudíž i pravděpodobný zdravotní stav, tak i fakt, že většina zvířat je zobrazena z profilu a je tak na nich možné ukázat nejvíce anatomických detailů, jejichž znalost může být během lovu využita. Podobně je tomu u kreseb ptáků, kde jsou zřetelně preferovány migrující lovné druhy, jejichž pohyby mohly být pro loveckou společnost důležitou událostí. Tuto teorii rozvíjí S.Mithen, který dává tento význam umění do souvislosti s periodickými poklesy stavu sobů, vybíjených masově člověkem, které mohly způsobit dočasné, pravidelně se vyskytující změny ve způsobu lovu a výběru kořisti. V takovém případě bylo nutné připomenout si metody lovu různých druhů, případně použít umění k výuce (Mithen 1988, 685-692). 
	Další výklady poukazují na podstatně hlubší provázanost člověka a zvířete v duchovním světě, na etnologických příkladech je možné doložit, že rytiny a malby zvířat mohou souviset s iniciačními obřady, přičemž zobrazení zvířete mívá hlubší symbolický význam (Pleiner 1978, 149), případně celou řadu významů, které se navzájem nevylučují a nemusí být nutně známy všem členům společnosti (Mithen 1996, 179-181). Určitá role jednotlivých druhů zvířat v případných totemických soustavách, jak naznačuje například ojedinělá koncentrace ozdob z liščích zubů v moravském gravettienu (Oliva 1997, 409),  je pravděpodobná (Mithen 1996, 188-189). Samotný koncept totemismu s řadou  možných kombinací jeho prvků je ovšem dosti široký (Lévi-Strauss 2001, 9-39), čímž je náhled do mladopaleolitické společnosti, který by mohl poskytnout, značně omezen. Souvislost s iniciačními obřady nebo totemickým uctíváním je spatřována i u známé situace z jeskyně Tuc dAudobert, byly kolem plastického vyobrazení dvou bizonů, samce a samice, nalezeny stopy nohou mladých lidí (Neustupný 1940, 20), srovnatelná je situace z jeskyně Montespan ve Francii, kde byla na sochu medvěda u stěny možná nasazována skutečná hlava zvířete (Podborský 1994, 28).
	 Zvláštní význam pro tušené soustavy relací mezi člověkem a zvířetem, přičemž tyto kategorie nemusely mít a patrně ani neměly v rámci mytologie nutně pevné hranice, mají zobrazení figur, spojujících lidské a zvířecí prvky, jako je například soška lvího muže z Hohlenstein-Stadelu, postava s lidskýma nohama a bizoním trupem a hlavou z jeskyně Chauvet, muž s ptačí hlavou z jeskyně Lascaux, proslulý ”čaroděj” z jeskyně Trois-Frères s lidskýma rukama a nohama, sobími parohy, koňským ocasem a falem umístěným jako u kočkovitých šelem (Mithen 1996, 176, 186-188). Tyto postavy mohou představovat jak mytologické bytosti typu “Pána zvěře”, tak i šamana, který komunikuje s nadpřirozenými mocnostmi (Mithen 1996, 200). S komunikací s duchy zvěře a jejich usmířením může souviset i hromadění kostí, známé z pavlovienských sídlišť, k němuž existují paralely ve společnostech současných subarktických lovců. Zachování kostí, případně jejich deponování na určená místa, může napomoci  i ”znovuzrození” zvířete, další možný význam této činnosti je prestiž, získaná prezentací velkého počtu vysoce hodnocených úlovků (Oliva 1997, 410-411, 422-428). 

	
3. Mezolit a přechodná období

	Mezolit je na zvířecí symboliku, zachytitelnou v archeologických pramenech, chudý, relativně časté jsou jen ozdoby ze zvířecích zubů (Buchvaldek - Sláma 1982, 45). Monumentální umění paleolitické prakticky nepokračuje, jediná zobrazení zvířat s ním srovnatelná pocházejí ze skalních rytin v severní Evropě, i tam ale převažuje umění ornamentální (Svoboda 1999, 251). Zobrazení zvířat a lidí v tomto tzv. arktickém umění bývají v této oblasti provedena jednoduchou obrysovou linií a většinou přecházejí ve zkratku. Oblast arktického umění zasahuje od Skandinávie přes Sibiř až na severovýchodní kraj Asie, dělí se ovšem na řadu skupin a řada kreseb a rytin je mladšího data. Souvislost tohoto umění v Evropě se starším uměním  mladého paleolitu je nejistá, vzhledem k tomu, že obrazy na jihu Skandinávie jsou zřejmě mladší, než na severu, je pravděpodobné, že se šířilo z oblastí na východě (Jelínek 1977, 477-486). Dále se v severní Evropě ojediněle objevují masky z jeleních lebek s parožím (Svoboda 1999, 251), v případě kultury Ertebølle jsou jelení parohy přidávány do hrobů, a to jak lidských, tak i psích, které jsou koncipovány stejně jako hroby lidské. Z pohřebiště této kultury ve Skateholmu je rovněž znám případ, kdy bylo dítě v dvojhrobu dítěte a matky uloženo na labutím křídle (Bahn 1997, 62-64). Drobné plastické zoomorfní umění se  projevuje pouze figurkami zvířat, obvykle losů a medvědů, vyřezanými z jantaru (Svoboda 1999, 251), které se vyskytují na severním okraji střední Evropy. Většina těchto plastik je ale nedatovaná a může být i paleolitického či neolitického původu (Vencl 2001, 679). 
	Výskyt skalních rytin, potenciálně spadajících do mezolitu, z nichž na některých jsou zachycena zvířata je zaznamenán i v jižní Itálii a na Sicílii, zdejší umění vykazuje částečně podobnost s uměním severoafrickým (Jelínek 1977, 488-493), postpaleolitické by mohly být i některé skalní rytiny z Alp (Luine) zachycující jeleny nebo soby, datace je ale nejistá (Valcamonica Rock Art: /sites.html).
	Na pyrenejském poloostrově existuje ve východním Španělsku oblast umění levantského, datovaného, přibližně do období 8-5000 let př.Kr. Charakteristická pro levantské umění je převaha maleb, rytiny se vyskytují zřídka a obvykle pouze jako součást malby. Malby zvířat bývají oproti lidským figurám naturalistické, časté jsou lovecké scény (Jelínek 1977, 487-488).
	Ojedinělým, avšak pozoruhodným případem jsou pískovcové skulptury s lidskými, zvířecími a ornamentálními prvky z protoneolitických vrstev lokality Lepenski Vir v oblasti Železných vrat v Srbsku. Pokud nejsou pouze ornamentálně zdobeny, mají podobu a velikost lidských(?) hlav, byť poněkud schematizovaných, řada z nich kombinuje rybí a lidské charakteristiky. Jejich význam je obvykle dáván do souvislosti s vysokým podílem rybolovu na hospodářství místní komunity a s tím spojenými symbolickými soustavami (Srejović  1969, 28-35).

4. Neolit
	
	Příchod neolitu, zastoupeného kulturou s volutovou (lineární) keramikou, přináší oproti starším obdobím zásadní kulturní změnu, reprezentovanou odlišným ekonomickým, náboženským a ve většině případů pravděpodobně i etnickým zázemím. Symbolika spojená se zemědělstvím včetně chovu domácích zvířat nemá v nově kolonizovaných částech Evropy žádný známý starší ekvivalent. 

4.1 Kultura  s volutovou keramikou (lineární)

Doklady symboliky hospodářských zvířat jsou ovšem zpočátku, v kultuře s lineární keramikou, řídké (Pavlů 1978, 202, 204). Objevují se výčnělky v podobě zvířecích hlaviček na nádobách, zřejmě představující hovězí dobytek (Pleslová 1954, 296,298) a řídce zoomorfní zdobené keramické nádobky v podobě silně schematizovaných čtyřnohých zvířat. V Čechách jsou tyto nádobky zastoupené ornamentálně zdobeným torzem ve tvaru vepře z Ervěnic, pro nějž nejbližší analogii nacházíme v ojedinělém nálezu z Horního Hesenska (Mašek  1958, 725-726), a zlomky nádobkek z Krpů (okr.Mladá Boleslav) (Prostředník – Waldhauser 2000, 219), Radimi u Kolína a dalších míst. Zoomorfní nádobky jsou v tomto období poměrně naturalistické a nevymykají se běžné keramice(Podborský 1982, 19). Obecně v celém neolitu ovšem není možné u každého částečného nálezu plně určit, zda zachovaná zoomorfní část pochází z nádoby bez jiných zoomorfních rysů, nebo z nádoby zoomorfní (Pleslová 1954, 296-297). Volné plastiky jsou známy z Moravy, známa je soška vepře s hlavou podobnou spíše psí z Pavlic, menší, snad zvířecí plastika z Holešova a býček, neúplná soška a ptáček z Mohelnice. V některých případech, například u figurky býčka pocházející z Vedrovic, jsou tuhované (Tichý 1962, 278-279). Dvourozměrná výzdoba plastik je buď shodná s výzdobou na ostatní keramice, nebo schází zcela (Marešová 1971, 65-66). Jako doklad obřadů, spojených s těmito soškami, je možné vykládat jamky s popelem, obsahující zvířecí a ptačí kůstky, které se našly poblíž Mohelnických nálezů; tento výklad však není jistý (Tichý 1962, 279).

4.2 Kultura s keramikou vypíchanou

K rozvoji zvířecí plastiky dochází až v průběhu dalších fází neolitu. V kultuře s vypíchanou keramikou pokračuje výskyt zvířecích hlaviček na stěnách nádob, mezi nimiž vyniká dobře modelovaná býčí hlavička z Černého Vola u Prahy zdobená vypíchanými pásky a skupinami bodů (Stocký 1926, 70, Tab.XLVI/5a,b). Další zlomky zoomorfních nádob jsou známy z Litoměřic, Kolína, Soběrazi a Rybňan (v případě nádobky z Rybňan je možné uvažovat o falzu) (Podborský 1982, 20). České nálezy je možné spojovat s obdobami ze stejného kulturního prostředí např. v Sasku, zvýšený výskyt zoomorfních prvků dává E.Pleslová do souvislosti se sílícími vlivy na keramickou plastiku bohatého lengyelského kulturního okruhu, určitý vliv je však možné přisoudit i domácí tradici. Za výjimečnou v rámci střední Evropy je možné považovat zoomorfní nádobku z Dobrego v Polsku, zřejmě zpodobňující kachnu, která je bližší pozdějším vučedolským nádobám, než obdobám ze soudobého okolí (Pleslová 1954, 297-299). 

4.3 Lengyel

V lengyelské kulturní oblasti, do níž na našem území spadá kultura s moravskou malovanou keramikou, se keramické plastiky objevují ve velkém množství po celé střední a jihovýchodní Evropě, a to v podobě zoomorfních nádobek či lampiček, samostatných zoomorfních sošek, nádob na nožkách a pokliček s rukojetí ve tvaru zvířete. Zvířecí motivy jsou i nadále stylizované, míra stylizace se liší, obecně u zoomorfních nádobek bývá vyšší, ostatní zvířecí plastiky bývají pojaty v realisticky působící zkratce. K zobrazovaným zvířatům patří u zoomorfních nádob hovězí dobytek, prase, koza, beran a ptáci (Pleslová 1954, 297-299). Lengyelské zoomorfní nádobky nejsou zdobeny výrazně odlišně oproti jiné soudobé keramice a netvoří homogenní skupinu, dochází k ústupu od naturalistického pojetí hlavy. Častá je stylizace hlav do trojůhleníkovitých protomů, někdy se v obličeji slučují rysy více zvířat nebo zvířat a lidí. Jako nový prvek se na nádobkách objevuje nálevka (Podborský 1982, 22-23, 26). U drobné figurální plastiky jsou mimo hospodářských zvířat zastoupeny i některé druhy divoké fauny, jmenovitě zajíc, kachna nebo jiný pták, želva, liška, medvěd a ryba (Podborský 1993, 142). Z výjimečných nálezů z našeho území je možno jmenovat dvojici zvířat s malým otvorem ve hřbetě, blízkou zoomorfním lampičkám, z Hradiska u Kroměříže (Pleslová 1954, 297) a hliněný model domu s hlavou hovězího dobytka ve štítě ze Střelic (Podborský 1993, 138), který by mohl poukazovat na jinak archeologicky nedokumentovaný aspekt zvířecí symboliky v běžném životě.

4.4 Význam a rozšíření neolitické zoomorfní keramiky v Evropě

Jinde, než na keramických nádobách a figurkách, nenalézáme v umění neolitu příklady zvířecí symboliky. Původ zoomorfních nádobek obecně je spatřován na jihovýchodě, úplně nejstarší pocházejí z raného neolitu Přední Asie (Rudolf – Prostředník – Waldhauser 1997, 611). V období kultury volutové jsou nejčastější v Podunají a v oblasti labsko-sálského rozvodí, v kultuře s keramikou vypíchanou v severních Čechách a středním Německu (Podborský 1982, 19-20). K nárůstu jejich výskytu dochází ve střední Evropě především v souvislosti s nástupem lengyelského komplexu (Prostředník – Waldhauser 2000, 219), oblast jejich rozšíření se ale příliš oproti předešlým obdobím příliš nezvětšuje, za její těžiště je možné považovat střední Podunají (Podborský 1982, 26).  E.Pleslová se domnívá, že jejich účel může spadat do oblasti rituálů, spojených s kultem úrodnosti a Velké Matky (Pleslová 1954, 303-304), mohly být používány jako schránky pro obětiny a nebo vykuřovadla (Prostředník – Waldhauser 2000, 219-220). Jako příklad archeologické situace, která bývá interpretována jako doklad tohoto okruhu náboženských představ, může být uvedena obdélníková svatyně tripylské kultury ze Sabatinovky, ve které bylo mimo spálených ostatků býka v keramické nádobě nalezeno na vyvýšeném obětišti šestnáct ženských figurek, sedících v křesílkách s opěradly ve tvaru býčích rohů. Ostatní zvířecí figurky bývají obvykle považovány za symboly nadpřirozených sil nebo zástupné oběti (Podborský 1994, 42, 46). 

5. Eneolit

5.1 Časný a starší  eneolit

	V eneolitu pokračuje tradice zoomorfně zdobených nádobek, zvířecí plastiky jsou oproti antropomorfním častější než v neolitu, oproti němu ale bývá zobrazování schematičtější a zobrazení více nabírají formy jaké neexistují v  reálném světě (Neustupný 1959, 51). Vaničkovité nádoby s volně přiřazenými hlavičkami dobytka (Dřevohostice u Přerova) bývají na území České republiky považovány za jordanovský prvek, jordanovská je i stylizovaná ovoidní čtyřnohá nádobka z hrobu v Kolíně (Novotný 1950, 190; Podborský 1982, 25). V rámci kultury nálevkovitých pohárů je možné odlišit významný jihopolský okruh, kde jsou ucha nádob zdobena častěji než v jiném soudobém nebo starším kulturním prostředí stylizovanými hlavičkami, podle mírně zatočených rohů snad beraními. U některých z těchto hlaviček je však možné domnívat se, ze představují spíše pár volů pod jhem. Slezské nálezy, zastoupené například poměrně realisticky provedenou plastikou berana z Jordanówa, která je zdobena otisky šňůry, a zvířecími hlavičkami z Krzekotówku a Nosoćic, jsou bližší okruhu pozdně neolitických kultur s jihovýchodními vlivy, především nálezům z Moravy (Pleslová 1954, 299-300). Jeden z prvních příkladů použití kovu při zobrazování zvířat, měděná plastika zápřahu z Bytyně u Szamotul, spadá nejpozději do kultury badenské (kultury s kanelovanou keramikou : Neustupný – Pleiner 1978, 267). V kultuře nálevkovitých pohárů a kultuře s kanelovanou keramikou se rovněž objevují samostatné pohřby dobytčat, někdy v párech (Häusler 1989, 165).
	V Čechách je pro období kultury nálevkovitých pohárů známa zoomorfní nádobka z Makotřas (Pleslová 1954, 300-301) a torzo nádobky z Liběšovic u Podbořan, zdobené románským křížem s rameny s vpichy, blízké východní skupině nálevkovitých pohárů (stupeň C – Siřem) (Neustupný 1959, 47-48).
	Na Moravě jsou zoomorfní nádobky reprezentovány nálezy z Dubňan, Čechovic, nádobkou ve tvaru ptáka z Čubrnic, Bohuslavic u Kyjova, Jevišovic - vrstvy C1, do jejíhož horizontu spadají, a dalších lokalit. Tvarem navazují na své neolitické předchůdce, hlavičky bývají realistické, jejich znaky jsou vytvářeny vpichy (Pleslová 1954, 300-301). U zobrazení býčích hlaviček je možné pozorovat motiv trojúhelníku na čele, srovnatelný s obdobami z egejské oblasti (Podborský 1994, 60). Z prostoru kultury s kanelovanou keramikou jsou zoomorfní plastiky známy hlavně z výšinných sídlišť (Pavelčík 1992, 210-211), vyskytují se schematizované figurky zvířecích samic se zvýrazněnými mléčnými žlázami a schematizované zvířecí hlavičky na nádobách.. Zvířecí pohřby někdy doprovázejí pohřby lidské, jsou ale známy i samostatné rituální pohřby zvířat (Podborský 1994,59, 62). 

5.2 Střední eneolit

	V prostředí řivnáčské kultury jsou prvky, které zřejmě souvisejí se zvířecí symbolikou, v archeologických pramenech zastoupeny slabě, chronologické určení hlavy lišky ze Žalova (Ehrich - Pleslová-Štiková 1968, 172), i zlomku loďkovité zoomorfní nádobky z Homolky je nejisté (Ehrich  - Pleslová-Štiková 1968,  80, 122). Otázkou je, nakolik je možné ztotožňovat se zvířaty měsíčkovitá či rohatá ucha  (ansa lunata/cornuta) džbánků řivnáčské kultury (Ehrich – Pleslová-Štiková 1968, 155) a humanoidní idoly s měsícovitým útvarem (rohy?) místo hlavy, zdobené vpichy, které se vyskytují i v oblasti kultury jevišovické a v Karpatské kotlině (Ehrich - Pleslová-Štiková 1968, 170-171). Tento motiv bývá dáván do souvislosti se středomořskými „posvátnými rohy“, vykládán je jako symbol plodnosti, sexuální síly a Měsíce (Neustupný 1941, 148-149). U některých antropomorfních rohatých idolů je možné uvažovat o zobrazení žen, J.Neustupný považuje za pravděpodobné, že měsíčkovitá ucha nádob jsou od těchto idolů a s nimi spjaté symboliky odvozena (Neustupný 1940, 32-34).
	V kultuře kulovitých amfor pokračuje výskyt zvířecích pohřbů a to jak samostatných (Breść Kujawski), tak i připojených k pohřbu lidskému. Ze zastoupených zvířat je nejčastější hovězí dobytek, vyskytuje se však i kůň. V některých případech jsou pohřbená dobytčata uložena v párech, v hrobech se objevuje keramika, prasečí čelisti (Neustupný 1966, 652-653) a kostěné jehlice (Krasnoe Selo, Stobia), které bývají interpretovány jako nástroje k usmrcování pohřbených zvířat (Häusler 1989, 164).

5.3 Mladší eneolit
 
	Zpodobnění zvířat v keramice mizí z archeologických nálezů, spolu s většinou ostatní nehrobové keramiky, v mladém eneolitu. Jedinou výjimkou by teoreticky mohly být výčnělky na džbánkovitých nádobách kultury se šňůrovou keramikou (Křešince, Praha-Šárka, Kazín), připomínající řivnáčská rohatá ucha, nemohou být ale jako symboly zvířat identifikovány s jistotou. Vzhledem k jejich častému výskytu na lokalitách s dřívějśím mladořivnáčským osídlením je možné uvažovat o kontinuitě nebo jiné formě kontaktu mezi oběma kulturami (Buchvaldek 1978, 47). Oproti tomu se v hrobových nálezech této kultury často objevují ozdoby ze zvířecích zubů, nějčastěji psích (Buchvaldek 1986, 10). Zuby byly obvykle našité na oděvu, nebo nošené jako šperky, někdy se vyskytují i jejich napodobeniny (Pleiner – Moucha 1958, 174-177 ).
	Tento trend pokračuje i u následující kultury se zvoncovitými poháry, v jejíchž hrobech se nacházejí přívěsky z vlčích, psích (Pleiner a kol. 1978, 310-311) a medvědích zubů. Medvědí zuby byly v některých pŕípadech zdobeny, z území Čech však tento jev není znám (Hájek 1946, 23). Ve zvoncových hrobech se rovněź vyskytují kančí kly, případně závěsky v podobě luku z nich vyrobené (Šmejda 2002, 4.1).  Za výjimku je možné považovat plastické stylizované, někdy červeně zbarvené hlavy býků na Sardinských hrobkách (Anghelu Ruju), kde se zvoncovité poháry ovšem vyskytují současně s projevy kultur Ozieri a Chassey-Fontbouïsse (Guido 1963, 49-50, 61-62) a tudíž jim tento prvek nemusí být původně vlastní. Z oblasti kultury protoúnětické pak pochází nálezy ozdobných plotének z rozštípnutých kančích klů (Marfy na Moravě), narozdíl od obdobných nálezů šňůrových nepřizpůsobených k zavěšování (Ondráček 1967, 420), ozdoby z půlených kančích klů se objevují ještě ve hrobech starší fáze nitranské skupiny přelomu eneolitu a doby bronzové (Vladár 1973, 156).

6. Doba bronzová a halštat

	V oblasti zvířecí symboliky vykazují doba bronzová a halštat řadu shodných prvků, které se během těchto období průběžně vyvíjejí, a jsou proto spojeny v jedné kapitole. Obdobný problém představuje vlastní ukončení halštatu, kde je možné pozorovat pokračování řady prvků do období laténského. Vzhledem k tomuto faktu jsem zahrnul do této kapitoly i období LaA, které představuje organické pokračování halštatu. Obecně je možné zaznamenat tři významné zvířecí symboly a to vodního ptáka (kachnu, případně labuť), býka a koně. Symbolika býka se zdá navazovat na starší symbolické soustavy eneolitické, vodní ptactvo se, podobně jako kůň, ve větší míře objevuje právě během doby bronzové. Většina ostatních zvířat se objevuje v mnohem menší míře, specifické případy, jako jsou scény na nádobách a výskyt zvířat na zobákovitých konvicích jsou pojednány samostatně.

6.1 Čechy a Morava

6.1.1 Únětická kultura

	Hliněné sošky zvířat se opět objevují již v únětické kultuře, v Čechách jsou zastoupeny nálezy z Chotěbudic, Slánské hory a Prahy-Vinoře. Podobají se obdobným soškám neolitickým a eneolitickým, předpokládá se, že plnily  i podobnou funkci. Z šesti bezpečně datovaných představují tři až čtyři (nejistý fragment)  býka, jedna koně a jedna vepře (Pleinerová 1961, 177-182). Z eneolitu pokračuje výskyt amuletů z medvědích zubů (Hájek, L. 1946, 26).

6.1.2 Středodunajská mohylová kultura a kultura středodunajských popelnicových polí na Moravě

	Další výskyt zoomorfních figurek zaznamenáváme ve středodunajské mohylové kultuře, na Moravě se zlomky figurek býka, snad rhyty, vyskytují v pravděpodobně kultovním objektu v Uherském Brodě. Na této lokalitě se rovněž nacházela kompletní kostra býka a řada dalších kostí hovězího dobytka i jiných zvířat, doprovázených keramickými nádobami (Hrubý 1958, 42-48), obecně ovšem na území, spadajícím pod tuto kulturu není častý. Z okruhu středodunajských popelnicových polí je známa unikátní bronzová mírně stylizovaná figurka koníka z pohřebiště v Brně-Obřanech (Salaš 1993, 294, 299). Časté jsou zoomorfní nádobky (Brno-Líšeň, Oblekovice) (Podborský 1982, 31).

6.1.3 Knovízská kultura

	  Knovízská kultura je na doklady zvířecí symboliky chudá, výjimku představuje knovízská zoomorfní nádobka tvaru vepře z Liptic, která nemá  v knovízské kultuře a oblasti popelnicových polí obdoby. Jako nejbližší analogie uvádí D. Koutecký chronologicky vzdálené nádobky kultury rössenské a lengyelského okruhu. (Koutecký 1984, 556). Pozoruhodné jsou pohřby koňských lebek (Žatec, Praha-Bubeneč), nejsou ovšem příliš časté (Pleiner a kol. 1978, 543). V bohatých knovízských hrobech se rovněž již objevují části koňského postroje (Žatec-Macerka) (Koutecký a kol. 1980, 32).

6.1.4 Lužická a slezskoplatěnická kultura

	V lužickém prostředí jsou poměrně časté baňaté zoomorfní keramické nádobky na čtyřech nohách s hlavou a ocasem, představující rohatý dobytek a vepře, z dalších keramických tvarů jsou zastoupena ptačí chřestítka, snad představující kachnu nebo labuť, zdobená poli rovnoběžných linií a podstavec k ohni se zvířecí hlavičkou (Brno-Obřany) (Štrof 1993, 304-305, 324). Zoomorfní nádobky se objevují již od počátku lužické kultury a plynule pokračují do halštatu, nevyskytují se však na celém jejím území, při pobřeží Baltu se snimi již nesetkáme (Podborský 1982, 31,33). Zvířecí žárové pohřby byly nalezeny v Jeřicích (Vokolek 1978, 509) a Žírovicích (Novotný – Opravil - Pleiner 1978,  542). Mezi bronzovými předměty je možné jmenovat sekáčkovité břitvy s rukojetí stylizovanou do podoby koňské hlavičky ze Střekova nad Labem (Vokolek 1978a, 521) a hromadný nález bronzových předmětů, stylizovaných do tvaru labutích hlaviček s očima naznačenýma kroužky, zřejmě součástí vozu, ze Svijan (Filip 1937, 100-101).
	V kultuře slezskoplatěnické pokračuje výskyt ptačích chřestítek (Filip 1937, 55) a zoomorfních nádobek (Holešov, Moskovice), často s druhou výlevkou místo hlavy (Podborský 1982, 36). Prsten s hadí hlavičkou byl nalezen u Jevíčka (Nekvasil 1993,  357), bronzový závěsek, představující zřejmě berana je znám z hrobu v Mohelnici (Podborský 1993a, 377), konvička se stylizovanou býčí hlavou na uchu je známa z Úhřetic (okres Chrudim) (Pleinerová 1973, 272).

6.1.5 Bylanská kultura

	Z bylanského pohřebiště v Hradeníně je známa drobná plastika koně, tura a vodního ptáka na pinsetě (Šaldová 1968, 360), dále pak lité bronzové závěsky v podobě beránka (Dvořák 1938, 70-71). Torso figurky koníčka bylo nalezeno v Ďáblicích (Šaldová 1968, 360), býčí hlava zakončuje držadlo čerpáčku ze Střešovic (Pleinerová 1973, 295). V kultuře bylanské se rovněž vyskytují ptačí keramická chřestítka (Koutecký 1978, 470). Samostatný pohřeb koně je pro tuto kulturu znám z Lhotky nad Labem (Pleiner a kol. 1978, 546), u lidských pohřbů je kůň obvykle ovšem reprezentován pouze  součástmi vozu a koňského postroje  (Neustupný 1940, 111). Na sponách se setkáváme se zvířecí symbolikou u spon se zahnutou patkou, tvarovanou do podoby ptačí hlavičky (Bylany u Českého Brodu), které jsou rozšířené v západní a střední Evropě a pokračují ještě do časného laténu, kde dávají vznik sponám maskovitým (Koutecký, D. 1978a, 485).

6.1.6 Halštatská mohylová kultura v jižních a západních Čechách

	Z halštatské mohylové kultury západních a jižních Čech známe hliněnou figurku koně z hrobu v Nynicích (analogické figurky jsou známy ze středních Franků, Horní Falce a Württemberska) a ptačí chřestítko z Litic (Šaldová 1968, 359-360). Kromě těchto ojedinělých nálezů byla řada fragmentů figurek koní a přívěsků ve tvaru ryb nalezena mezi zlomky ostatních drobných, zřejmě z kultovních důvodů zde umístěných, keramických předmětů na vrchu Burkováku u Nemějic (Axamit 1930, 285-286). Z mohyly na Hůrce u Nemějic pochází kruh s částí řetízku a figurkami ptáčků, čtyři ptáci stojící na loukotích pijí z nádobky uprostřed kruhu, další čtyři jsou rozmístěni po jeho okraji proti směru hodinových ručiček. Řetízek, původně připevněný na čtyřech stranách, se dochoval pouze na jedné z nich (Neustupný 1940, 124-125). V mohyle poblíž Dýšiny u Plzně byla nalezena část mísy, jejíž okraj je zdoben střídajícími se ptáčky a symboly Slunce (Šaldová 1968, 366).
	
6.1.7 Východohalštatská mohylová kultura

	Mezi nálezy východohalštatské mohylové kultury na Moravě vyniká bronzová soška býčka z Býčí skály, odlitá ve složitém kadlubu, s doplněnými trojúhelníčky na čele a na bocích a skleněnýma očima, nemající v Evropě obdoby a srovnatelná pouze se staršími obdobnými předměty z Kavkazu a Přední Asie (Nekvasil 1993a,  366). Na téže lokalitě, jejíž význam je dodnes předmětem sporů, byly dále na kamenném ”dláždění” nalezeny rozházené lidské a zvířecí kosti (skelety koní a prasat), kousky dřeva a zbytky zuhelnatělého obilí (Nekvasil 1969, 40). Jiná, méně propracovaná bronzová soška býčka, která může představovat i divoké zvíře, byla nalezena v Mohelnici (Schlette 1984, 120).  Symboliku koně nacházíme na sponách (Malhostovice) (Podborský a kol. 1993,  370, 371) a v podobě bronzové plastiky koníka z Obřan (Šaldová 1968, 360), sluneční ptáci jsou vytepáváni na talířovité bronzové míse z Horákova (Schlette 1984, 99). Především ve východohalštatském okruhu jsou hojné keramické zoomorfní nádoby ve tvaru osudí (typ Rabensburg) s volně připojenými protomami, někdy i s částečným zvířecím tělem. Jejich výzdoba odpovídá soudobému stylu, nejčastější jsou v bohatých hrobech (Podborský 1982, 43).

6.1.8 Časný latén

	V časně laténských mohylách jižních a západních Čech pokračují i nadále pohřby s vozy a koňskými postroji (Jansová 1978, 415). Ptačí symbolika je zastoupena na sponách s ptačí patkou (Tajanov-Husín, Kralovice) (Šaldová 1971, 92) a pasové záponce s ptačí hlavičkou (Těšínov u Vodňan) (Jansová 1962, 319). Etruská zobákovitá konvice s figurkami ležících lvů kolem okraje a dalšími dvěma zvířaty na plochém reliéfu pod výlevkou pochází z Hradiště u Písku (Filip 1996, 48). Unikátní je železný čakan s dračí hlavou s rozevřenými zuby a plastickými spirálami, vycházejícími z koutků tlamy  z mohyly v Kališti-Bezděkově, pravděpodobně import z východního okruhu zvěrného stylu, zřejmě z oblasti kultury ananinské, může však jít i o napodobeninu tamějšího stylu (Šaldová 1971a, 154, 159-160).
	Na území časně laténských žárových polí severních a středních Čech je výskyt zvířecí symboliky častý na maskovitých sponách, vzešlých ze spon certoských a vyskytujících se v oblasti od Porýní po střední Čechy (Filip 1996, 119), lučík v podobě ovčí hlavičky a kryt pérového vinutí, představující dravého ptáka, má bronzová maskovitá spona z přelomu 5. a 4. stol. př. Kr. z Panenského Týnce (Filip 1956, 81), zvířecí hlavičku na patce má maskovitá spona z Chýnova u Prahy (Filip 1956, 82). Pokračuje i výskyt spon s ptačí hlavičkou na patce (Koutecký 1978a, 485). Drobná čtyřnohá zvířata, snad zajíci se objevují na misce z Libkovic u Duchcova, kde jsou střídáni výzdobou kroužky a půlobloučky (Filip 1956, 183). Z ostatních druhů předmětů je možné uvést železný kozlík s pěti nohami a zakončeními ve tvaru zvířecích hlaviček z Hořoviček u Podbořan (Filip 1956, 272-273).
	Bronzové spony s patkami v podobě stylizovaných ptačích hlaviček se vyskytují i na pozdně halštatské a časně laténské Moravě (Kramolín, Otaslavice u Prostějova) (Meduna 1974, 576), mimo nich je zaznamenán i výskyt zvířecí spony s lučíkem v podobě koníka (Malhostovice) (Nekvasil 1993a,  371).
	
6.2 Zobrazení zvířat v době bronzové a halštatu Evropy 

6.2.1 Vodní ptáci

	Jedním z nejčastěji se vyskytujících zobrazovaných zvířat doby bronzové a halštatské je vodní pták, zřejmě labuť nebo kachna, nálezy vozíků s touto symbolikou pocházejí z mohyly z období komplexu popelnicových polí v Glasinacu u Sarajeva a Monterozzi ve střední Itálii, motiv vodního ptáka se ale vyskytuje i na nádobách a v podobě nádob na vozíku, rovněž zdobených ptačími hlavičkami, v některých případech doplněných rohy, nacházenými v severním Německu a Skandinávii i Rumunsku (Schlette 1984, 39-44). Na halštatských tepaných bronzových miskách se vyobrazení kachen objevují na okrajích, obvykle jsou střídány symboly Slunce, jako příklad je možné uvést několik nálezů z hrobů v Hallstattu (Kromer 1959, 44, 77-78, 278, Tab.1/34a, Tab.39/4, Tab.42/7), z téže lokality pochází i bronzový předmět, zřejmě podstavec ve tvaru kruhové lampy, jehož horní část je zdobena střídajícími se kachnami a kroužky a se spodní je spojena mřížkou, na níž jsou umístěny drobné ptačí figurky (Kromer 1959, 119, Tab.101/3) a miska se dvěma ptačími figurkami, stojícími na protilehlých okrajích (Kromer 1959, 137, Tab.121). Pozoruhodná je mladohalštatská figurka kachny s původně korálkovýma očima na konvici z Basse-Yutz, umístěná na zobáku konvice tak, že při nalévání sedí ”v řece” vína (Megaw - Megaw 1990, 43). Ptáci, sedící na lučíku spon, jsou charakterističtí pro italská popelnicová pole, vyskytují se ale i na sever od Alp. V halštatském období výskyt na sponách pokračuje, figurky jsou součástí ozdob, předmětů denní potřeby i zbraní (Schlette 1984, 116-118). Dalšími častými projevy symboliky vodního ptáka jsou keramická chřestítka hojná v lužické oblast, u nichž je možné předpokládat rituální využití, někdy bývala ale považována i za hračky (Filip 1935, 107-108).
	
6.2.2 Koně

	Výskyt koně v symbolice doby bronzové a halštatu je častý, k hlavnímu nárůstu ukládání koňských postrojů do hrobů dochází během halštatského období, ve střední Evropě především ve stupni HaC a to v západo- i východohalštatském okruhu (Podborský 1993a, 376) a mizí až ve 4. stol.př.Kr. s nástupem plochých laténských pohřebišť (Filip 1996, 38). Dalšími předměty běžně spojovanými s koňmi, které se vyskytují v halštatských mohylách, jsou čtyřkolové vozy jejichž tvar je odvozen od běžných ”profánních” vozů, ale bývají bohatěji zdobeny.  Mimo pohřbívání mohl být tento typ vozů používán i při slavnostních příležitostech (Filip 1996, 26). Pohřbívání koní samotných, časté ve skythské oblasti, se v halštatské Evropě objevuje velmi zřídka (Filip 1996, 36).
	Mimo vozů a koňských postrojů v hrobech je symbolika koně zastoupena i v umění, a to především v podobě samostatných plastik, ozdob a dvourozměrných zobrazení na nádobách, v případě kresby silně schematizovaných (Podborský 1993a,  376). Koně nacházíme i jako ozdobu na sekerkách z pohřebiště v Hallstattu a to jak samostatně (Kromer 1959, 117, 146, Tab.94/2, Tab.127/4), tak i s jezdcem (Kromer 1959, 139, Tab.137/3), a jako motiv na sponách tamtéž, buď v případech, kdy zobrazení koně, v některých případech ale možná i psa nebo jiného čtyřnohého zvířete, z profilu tvoří celý lučík spony (Kromer 1959, 86, Tab.53/8, Tab.10/10, Tab.10/12), dále ve vnitřním prohnutí lučíku půlměsícovité spony v podobě dvou proti sobě stojících schematických figurek (Kromer 1959, 149, Tab.15/2) a na honosné sponě se dvěma figurkami zvířat, zřejmě koňů, stojícími vedle sebe v pravém úhlu vůči ploše spony a doprovázenými dvěma ptáčky (Kromer 1959, 220, Tab.251/1).
	Do podoby vozu taženého koňmi se zřejmě v některých případech transformuje motiv vozu slunečního (Podborský 1993a,  376), jako nejlepší příklad této symboliky je možné uvést bronzový dvoukolový vozík z doby bronzové z Trundholmu v Dánsku, tažený koněm, stojícím na čtyřech kolech (Buchvaldek - Sláma 1982, 78). Kultovní význam měl zřejmě i halštatský vozík zdobený koňskými hlavičkami ze Strettwegu ve Štýrsku, v jehož středu stojí nahá žena s miskou na hlavě a kolem ní bojovníci na koních (Buchvaldek, - Sláma, 1982, 91), zde ovšem není souvislost s případným uctíváním Slunce přímo patrná a symbolika může mít i jiný význam.
	Okřídlený kůň (pegas?) zdobí kulovité konce zlatého diadému skythského nebo řecko-etruského původu z bohatého ženského hrobu ve Vix (Filip 1996, 34), jinak se v halštatské symbolice nevyskytuje.

6.2.3 Býci
	
	Třetím nejčastěji zastoupeným zvířetem v symbolice doby bronzové a halštatu je býk. V době bronzové bývá ve střední Evropě často zastoupen keramickými figurkami, podobnými obdobným figurkám eneolitickým (Pleinerová 1961, 181-184). Z Bavorska (Langacker, Eisenbichl) jsou v období středodunajské mohylové kultury známy pahorky tvořené kostmi dobytčat, koní a psů a střepy keramických nádob, obdobné místo, zřejmě kultovního určení, bylo v Čechách nalezeno poblíž sídliště z rozhraní kultury středodunajské mohylové a knovízské v Březně u Loun. Na nepravidelné ploše zhruba 120m2 se zde mezi střepy a kameny nacházely kosti hovězího dobytka, koní a prasat, přičemž hovězí dobytek převažoval (Novotný – Opravil - Pleiner 1978, 540-541). Na Moravě pak tuto skupinu památek zastupuje výše zmíněný objekt z Uherského Brodu, který V. Hrubý srovnává s obdobným objektem ve Faistu na Krétě, s nímž sdílí i symboliku býka, a naznačuje zde možnost symbolické spřízněnosti egejské a maloasijské oblasti s oblastí kultury středodunajské mohylové (Hrubý 1958, 45-52; podle některých výkladů se to týká i pozdější situace v Býčí skále. V halštatu je býk nejčastěji zastoupen bronzovými figurkami (Hallstatt, Býčí skála), dále pak ve spojení s nádobou (Rabensburg, Statzendorf-Gemeinlebarn). V případě výskytu býčích plastik na nádobách je zvíře obvykle reprezentováno pouze hlavou, tento způsob vyobrazení je častý v Podunají, především v Rakousku a na Slovensku, a na etruských nádobách (Schlette 1984, 119-122), na dvourozměrné výzdobě nádob je možné považovat za symboly hovězího dobytka metopovité trojúhelníky s háčky (Podborský 1993a, 376). Býčí hlavičky zdobí i držadlo železného picího rohu z Hochdorfu (Biel 1981, 18).  Obecně je vyobrazení býka častější ve východohalštatském okruhu (Chochol 1978, 431).

6.2.4 Ostatní zvířata
	Od zobrazení býků je možné odlišit další rohatá zvířata, zřejmě ovce, kozy a kozorožce, ve většině případů nelze druh bezpečně určit. V halštatském umění se vyskytují v podobě kovových figurek, pozoruhodný nález pochází z Hallstattu, kde taková figurka pijícího kozorožce byla nalezena jako součást mísy, na jejímž dně stojí (Kromer 1959, 119, Tab.7/6, Tab.101/2). Kozorožci, nebo podobná zvířata, a motiv stříhání ovcí se rovněž často vyskytují na scénách situlového umění (Schlette 1984, 50-55).
	Berani jsou známi ze zlatých kování picích rohů z časně laténské knížecí mohyly Kleinaspergle ve Württenbersku (Filip 1996, 118), tento druh kování je původem orientální, obdoby je možné nalézt na Kavkazu. Někdy byla rovněž vyráběna i v řeckých dílnách (Sandars 1971, 106-107).
	Dalším ze zvířat, vyskytujících se na uměleckých předmětech doby halštatské, je lev. Pozoruhodným příkladem prolnutí ”domácího” pozdně halštatského umění a antických importů jsou lvíčci na importovaném bronzovém kotli z knížecí mohyly v Hochdorfu. Zatímco dva z nich byli zřejmě součástí kotle již od počátku, třetí je místní napodobeninou (Biel 1981, 17).  Lví masky zdobí, spolu s lidskými hlavami, konce časně laténského zlatého torquesu z Reinheimu v Sársku, na němž je možné pozorovat orientální vlivy v umění (Filip 1996, 118). Za zmínku stojí, že lev se na Balkáně vyskytoval ještě v době antického Řecka (Klíma 1964, 85), takže nemusel nutně představovat natolik exotickou šelmu, jakou se stal později.
	Na zobákovité konvici z Basse-Yutz, pocházející ze 4.stol., jsou na držadle a svrchní části nádoby plastické šelmy, spíše psi nebo vlci, než lvi (Megaw - Megaw  1990, 59), s patrnými východní vlivy ve zpodobnění spirálovitých uší a dalšími výtvarnými motivy, blízkými Skythům, analogie k nim pocházejí například z Pazyryku a Bashaduru (Sandars 1971, 110). 
	Mimo vodních ptáků se, především v pozdně halštatském a časně laténském období setkáváme i s jinými druhy ptactva, obvykle nesnadno identifikovatelnými. Jako příklad mohou sloužit na spony s ptačí patkou, rozšířené ve střední Evropě (Filip 1956, 84), ptačí hlava nebo figura se objevuje i na francouzských uzavřených nákrčnících (Filip 1965, 156).
	Málo častý je výskyt zobrazení zajíců, zajíci, ačkoli je možné je počítat mezi hojná zvířata, se velmi zřídka (Rvenice-bylanský hrob, Bernhardstal) objevují i jako hrobové masité milodary. Zajíc je často považován za symbol matky země, plodnosti a jara a je možné, že byl nějakým způsobem tabuizován. Jako doklad významu zajíce v takovém kultu bývá uváděna ženská postava z nádoby z Grächvillu, doprovázená živým a mrtvým zajícem. Lov na zajíce, profánní nebo kultovní je zobrazen na situle z Welzelbachu. Zobrazení zajíců se rovněž vyskytují spolu s ptáčky na pásovém plechu z Vače (Pleinerová 1973, 290-291).
	Zvířata fiktivní se v halštatském a do halštatské oblasti importovaném umění objevují především na předmětech, pocházejících ze Středomoří, nebo tamějším uměním ovlivněných, jako příklad může posloužit trojnožka s gryfy z La Garenne, importovaná z Řecka (Filip 1996, 43) a řada vyobrazení ze situl (Schlette 1984, 48-85). Zvláštní zvíře s hlavou lva, rohy kozoroha a ptačím ocasem tvoří držadlo nádoby z Duvanlij u Plovdivu, obdobnou kombinací prvků více zvířat je lev se zatočenými rohy, odpočívající na lidské hlavě ze zobákovité konvice z Dürnbergu (Sandars 1971, 107-108), zdobené lidskými hlavami a zvířecími figurkami (Filip 1996, 119). Zobákovité konvice obecně, jejichž výzdoba často obsahuje zoomorfní prvky, jsou etruského původu, jejich výroba probíhá od konce 6.stol. zhruba sto let, mimo území svého původu byla jejich výzdoba často doplňována místními umělci (Filip 1996, 46-47). Výroba zoomorfních držadel nádob je považována za prvek východního původu (Sandars 1971, 107-108).

6.2.5 Zvířata ve scénách

	Specifickou skupinu zobrazení zvířat v halštatském umění tvoří výjevy na bronzových situlách v severní Itálii, Slovinsku a Alpách, jako příklad je možné jmenovat nádobu z Vače ve Slovinsku, na níž jsou zachyceny scény, jejichž součástí jsou i koně, draví ptáci, kozorožci nebo ovce, beran a blíže neurčitelná šelma. Narozdíl od ostatních zvířat se zde kůň vyskytuje pouze v jasné souvislosti s člověkem jako tažné a jezdecké zvíře. Obdobné situly pocházejí i z Magdalenske Gory, Certosy a dalších lokalit, ve všech těchto případech zřejmě hrají zobrazená zvířata roli v nějakém příběhu, který výzdoba situly vypravuje, nejčastěji se vyskytují koně, ptáci, dobytek, jeleni a psovité(?) šelmy. Ostatní zvířata (zajíci, hadi, lvi) a fiktivní mytičtí tvorové (kentauři, sfingy, gryfové) se objevují v menším počtu případů. Předobrazy k tomuto druhu umění jsou nalézány v umění řeckém a etruském (Schlette 1984, 48-85).
	Ovlivněny uměním situl mohou být i výjevy na bronzových cistách z přelomu 7. a 6. stol. př.Kr. z lokality Klein-Klein, zobrazující mimo lidí a ornamentů široké spektrum zvířat. V tomto případě jsou obrazy na cistách tvořeny liniemi a plochami bodů, vytepávaných do bronzu. Obdobné, ale ještě jednodušeji provedené jsou i motivy na keramických urnách ze Soproně v Maďarsku, zachycující lov a obětní scény (Schlette 1984, 87-96). Stylově podobné tomuto druhu dvojrozměrných vyobrazení je na území ČR pouze vůz, vyřezaný v kosti z Dobrčic u Přerova (Filip 1935, 63;Schlette 1984, 99), zdobení keramických nádob jednoduchými zobrazeními lovu je rozšířené i v lužické oblasti (Schlette 1984, 100-105).
	Ojedinělým případem scény, zachycující zvířata, je poloreliéfní vlys na obřím kratéru z Vix, na němž jsou zobrazeni bojovníci, stojící na dvoukolovém voze a řídící koňské spřežení. Mimo tohoto vlysu se na nádobě ještě vyskytují lvi a, jako součást vyobrazení gorgon, hadi. Předmět nebyl vyroben přímo v halštatském prostředí, jedná se o výrobek řeckých dílen, provedený na objednávku (Filip 1996, 34-35).
	Scéna, zahrnující bojovníky na koni, je též známa z pochvy meče z Hallstattu (Filip 1996, 65),  za scénu je též možné považovat vyobrazení okřídlené ženy, tzv. perské Artemis, korunované orlem a hady a v ruce držící zajíce, snad symbol úrodnosti, kolem níž sedí čtyři lvi, na uchu vázy řeckého původu z Grchvil-Meikirchu (Filip 1996, 43).
	Do halštatu a laténu je možné zařadit též až 80 procent alpského skalního umění v oblasti Valcamonica, časté jsou lovecké scény a scény, zachycující orbu, mezi zobrazenými zvířaty jsou častí koně, hadi, ptáci a psi (Valcamonica Rock Art: /prehi.html).

6.2.6 Skytský zvěrný styl

	Významná pro tematiku zobrazování zvířat v Evropě je oblast tzv. skytského zvěrného stylu, trvajícího ve východní Evropě a přilehlých částech Asie zhruba od 7. do 4.století př.Kr. Zvířata jsou většinou zachycena v pohybu, svalstvo je zdůrazněno ornamentem, někdy je celá figura zvířete přetvořena v ornamentální kompozici. Časté jsou i scény zápasících zvířat, někdy v nepřirozených pózách. Mimo nemytických druhů zvířat je velice časté zobrazování gryfa. Důvody k zobrazování zvířat zde bývají hledány především v oblasti magického působení a náboženské symboliky (Smirnov 1980, 151-156). Ve střední Evropě se nálezy, přiřazované skytskému (eurasijskému) zvěrnému stylu, vyskytují od 7. do 2. stol. př.Kr, většina jich je z 5. a 4. stol., často se ale nejedná o přímé importy, ale o místní napodobeniny (Šaldová 1971, 159-160).

7. Latén B-D

7.1  Latén B-C1 v Čechách a na Moravě

	Z nálezů z období tzv.keltské expanze není na území ČR mnoho dokladů zvířecí symboliky. Bronzové opasky zakončené zoomorfními záponami se vyskytují ve stupni LaB2 na Moravě, v LaC1 pak zoomorfní zápony nacházíme na záponách opasků z destičkovitých článků, spojovaných řetízky (Čižmář 1993,  400). V hrobech se rovněž vyskytují závěsky z kančích klů (Čižmář 1993,  402) a kosti z kance či prasete domácího (Podborský a kol. 1993,  394). Zoomorfní motivy se objevují na kování dřevěné konvice z hrobu v Brně-Maloměřicích, dravý pták je zde umístěn jako držadlo na vrchu (Čižmář 1993,  415,416), mimo něj se na kování vyskytuje kozorožec. Provedení kování ukazuje na skythské vlivy (Sandars 1971, 111).

7.2 Latén C2-D

	V mladolaténských nálezech se často vyskytují figurky kanců, v Čechách jsou to bronzoví kančíci z Tábora a Prahy-Šárky, závěsky ze Stradonic (Píč 1903, 64-65) a snad i bronzoví kančíci z Jaroslavic v jižních Čechách, kteří jsou dnes již ztraceni (Fröhlich 1991, 144-145). Mimo kanců pochází ze Stradonic i drobné figurky psů, berana a kozla, dále pak i ptačí hlavičky, určené zřejmě k nasazení na žerď, ptačí hlavička s dlouhým krčkem a emailovaným očkem a řada kachních nebo labutích hlaviček, stylově podobných obdobným hlavičkám, ukončujícím římskoprovinciální držátka nádob (Píč 1903, 64-65), na Stradonicích byly rovněž nalezeny i ozdobné kroužky s beraními a býčími hlavičkami s analogiemi v Porýní a Švýcarsku (Píč 1903, 60-61) a v Čechách námětem unikátní, bohužel nelegálně odkrytý a dnes ztracený, závěsek ve tvaru jelena (Waldhauser 1995, 424). Na Moravě je drobná zvířecí plastika známa ze Starého Hradiska (Čizmář 1993,  420), nalezeny byly závěsky a figurky v podobě osla(?), psa(?) a kachny (Čižmář 1993,  419). Výjimečné jsou rytiny na keramice, u nás zastoupené rytou kresbou koně z Koryčan a obdobným zobrazením jeřába ze Starého Hradiska (Čížmář 1993,  420).

7.3 Zvířecí symbolika v keltském mincovnictví 

7.3.1 Kůň

	Kůň tvoří na keltských mincích častý prvek. V Galii se nejprve objevuje pod vlivem statéru Filipa Makedonského s Apollónovou hlavou a brigou, obraz je však zjednodušen, později je počet koňů na minci omezen na jednoho a vyskytují se i mince s koněm s lidskou hlavou na rubu (Filip 1996, 110), podobné figuře, kterou je možné nalézt na konvici z Reinheimu (Kruta 2000, 144). Podkladem mohou být i barbarské drachmy z Itálie a římsko-kampanské mince, mince s koňskou hlavou z Kartága (Filip 1956, 231), pod jižním vlivem zřejmě vznikaly i mince, na nichž je zobrazen kůň s otěžemi (Filip 1956, 230). Na našem území je nutné spíše předpokládat vliv norické stříbrné ražby s koníkem nebo jezdcem na reversu a Apollónovou hlavou, někdy doprovázenou nápisem na aversu (Filip 1996, 112), odrážející se v tzv. stradonickém typu, malých stříbrných mincích s koněm s perlovitou hřívou, zachyceným ve skoku. Obdobné drobné stříbrné mince s koníčkem s kruhovitou značkou, podobné stradonickým se razily i na Starém Hradisku, z dalších typů mincí, na nichž se vyskytuje symbolika koně je možné jmenovat ”haedujské” mince s hlavou hledící vlevo na aversu a koněm ve skoku na reversu (Bibracte) (Filip 1956, 233), mince s legendou Kal, Kaledu z francouzsko-švýcarské oblasti, nalezené i na Stradonicích (Filip 1996, 110), hladké stříbrné miskovité mince karlsteinského typu s koněm na reversu (Filip 1956, 233) a pozdní mince typu Biatec z první poloviny prvního století př.Kr., na nichž se mimo jiných typů výzdoby vyskytuje stylizovaný koník stylizovaný s perlovitými výběžky a kolo s osmi loukotěmi (1 pol. 1 stol.) (Filip 1996, 113). Na některých zlatých mincích s klečícím nebo utíkajícím bojovníkem bývá na rubu rovněž zobrazen kůň (Nemeškalová - Pleiner 1978, 656).

7.3.2 Kanec

	Lité mince s obrazem kance jsou známy ze Švýcarska a  ze Stradonic (Filip 1956, 230), kanec se též objevuje aversu statérů, příbuzných typu Athéné-Alkis, s mužem s roztaženýma rukama a snad mečem na reversu a zvláštními znaky po okrajích. Tento typ mincí je častý hlavně v Čechách od druhé poloviny 2. stol. př. Kr. (Filip 1956, 231), obecně je většinu mincí s motivem kance možné zařadit 2. a 1. stol. př. Kr. (Filip 1956, 245).

7.3.3 Ostatní zvířata

	Na Massilských mincích hlavou nymfy, vydávaných od 4. stol. př. Kr., byl na rubu zobrazován lev, později i býkem. Nejstarší keltské mince, odvozené od tohoto typu, pocházejí z 2. stol. př. Kr. (Filip 1996, 109), bronzové napodobeniny tohoto typu mince byly nalezeny na Bibracte a na Stradonicích (Filip 1956, 228).
	Motiv stočeného draka se vyskytuje na zlatých mincích se sekerkou na aversu, které možná vznikaly v Čechách, v samotném motivu draka je ovšem spatřován skythský vliv (Nemeškalová - Pleiner 1978, 656). Bronzový kadlub na odlévání obdobných dračích hlav byl nalezen u Loun (Filip 1956, 232). Z tohoto typu mincí vychází další typ, miskovité a mušlovité duhovky, nejprve s kruhovitým drakem na aversu a torquesem s šesti koulemi na reversu, později jen s dračí nebo ptačí hlavou nebo věncem, rozšířené v horním Podunají, Bavorsku a Čechách (Stradonice). U východní skupiny dochází v oblasti původního rozšíření typu Athéné-Alkis na mušlovitých mincích k silnému zhrubnutí stočeného zvířete (u nás Podmokly na Rakovnicku, Stradonice, Staré Hradisko) (Filip 1956, 232).
	Rozmanitá je výzdoba pozdních mincí typu Biatec. Na líci bývá hlava nebo dvě, na rubu jezdec, gryf, kentaur, lev, pes, stočený drak nebo jiné zvíře (Filip 1996, 113,114).

7.4 Významné doklady zvířecí symboliky mladého laténu

7.4.1 Zobrazení kance

	Zobrazení kance je v mladém laténu časté (Filip 1996, 130-131), specifická je pro něj především zvýrazněná linie ”zježeného hřbetu” v podobě vertikálně postaveného pásu (Filip 1956, 245), zdobená spirálkami a kroužky (Báta v Maďarsku) nebo děrovaná (např. Salzburg-Reinberg) (Filip 1996, 55). Kanec se vyskytuje i v podobě značek na mečích (Filip 1996, 68), na standartách, mincích (Filip 1996, 88), přilbách a carnyxech (Filip 1956, 319). Zvláštní případ tvoří výzdoba kotlíku z dánského Rynheby, kombinující vepře s triskelem (Filip 1956, 245).

7.4.2 Gundestrupský kotlík

	Ojedinělým nálezem, poskytujícím náhled do symboliky doby laténské, je stříbrný kotlík z Gundestrupu v Dánsku, nalezený rozložený na třináct stříbrných dílů s bohatou výzdobou (Olmsted 1976, 95). Význam mytologických scén na něm zobrazených je nejasný, podle V. Kruty je možné považovat jej za doklad míšení keltského náboženství a orientálních vlivů (Kruta 2000, 146-148), vyskytly se i pokusy interpretovat příběh, který výzdoba kotle možná vypráví, podle paralel z dochovaných mýtů z Britských ostrovů (Olmsted 1976, 95 a dále). Z plátů s významnými scénami první zobrazuje ženskou hlavu s poprsím, kolem níž stojí dva sloni, dole gryfové a mezi nimi napravo hledící panter(?). Exotická témata mohla být doplněna samotným tvůrcem, uprostřed zobrazená žena či bohyně možná jede na voze (Olmsted 1976, 96-97). Druhá scéna zachycuje muže s jeleními parohy, sedícího po orientálním způsobu se zkříženýma nohama, který drží v ruce hada. Nalevo od něj je beran, napravo pes (Olmsted 1976, 98-99). V souvislosti s touto postavou bývá uvažováno o bohu Cernunnovi (Green 1998, 91). Na tomtéž plátu jsou rovněž vyobrazeni dva bojující lvi, dále pak chlapec na delfínu, a dva býci (Olmsted 1976, 98-99). Třetí plát zdobí poprsí vousatého muže, had s beraní hlavou pod jinou figurou, panteři a gryfové (Olmsted 1976, 99). Výzdoba čtvrtého se dělí na tři scény, na první velká figura drží malou nad vodou, snad při pokusu o obětování nebo jiné rituální ponoření, vedle ní sedí pes. Na druhé scéně dva páry jezdců skáčou přes strom, třetí zobrazuje pochodující bojovníky a postavu s kancem na přilbě (Olmsted 1976, 100), bojovníci mají helmy se zvířaty a karnyxy v podobě kance (Kruta 2000, 146-148). Na pátém plátu se třikrát opakuje postava s mečem, obrácená k býkovi, nahoře doplněná kočkovitou šelmou, a dole psem (Olmsted 1976, 101).

8. Doba římská a stěhování národů

8.1 Starší doba římská

	Ve starší době římské je zvířecí symbolika rozšířena především na destičkovitých zvířecích sponách, objevujících se od poloviny 2. století.  Destička, tvořící sponu, bývá do tvaru zvířete obvykle pouze vykrojena, jen výjimečně je zvíře podrobněji modelováno, jak je tomu například u hlavy leoparda z Rheinzabernu. Pokud je spona emailována, pak výzdoba nezdůrazňuje rysy zvířete. Mezi zobrazenými zvířaty bývají zápasící kohouti (Mechel v Tyrolsku), lev, leopard, jelen, kůň, kanec, sova, slepice, holubice, žába, ryby, mořský koník, jednorožec, hippokamp a další opakují se obrazy zvířat z výjevů na keramice typu terra sigilata. Mimo praktické funkce se předpokládá i funkce magická (amulet). V Čechách jsou tyto spony zastoupeny emailovaným zajícem ze Slatiny u Slaného a několika dalšími pouze vyříznutými z plechu, jako jsou laň (Zvoleněves), kanec (Plaňany), ryba (Dobřichov-Třebická), jelen, medvěd, vlk, a další (např. přes míru rozpoznatelnosti zvířete poškozené spony Budyně nad Ohří a Žabovřesk – k těmto nálezům viz. Zápotocký 1969) Původ těchto spon bývá hledán v dílnách v Galii (Svoboda 1946, 62-65). Z Čech (Dobřichov-Pičhora, Straky) rovněž pocházejí dvě spony se zvířecími hlavičkami, rozšířené v Podunají a východoalpské oblasti (Jahn 1956, 94-95).
	Na keramice se zvířata objevují na vyobrazeních z importované terry sigilaty, z Moravy jsou známa vyobrazení jezdce na koni s holí, lva, a ptáčků, kteří často tvoří doprovodný motiv (Tejral, J. 1993,  451). Z knížecího hrobu z Mušova pocházejí koňská bronzová držadla s hlavičkou, ve stylu italských manufaktur 1. stol. a též i držadla s konci vybíhajícími v beraní hlavičky (Peška – Tejral 1990, 553-554). Držadla se zakončením ve tvaru beraní hlavičky byla rovněž nalezena na pohřebišti v Dobřichově-Pičhoře(Droberjar 1999,307,313,382,408,425).
	Výjimečný je nález bronzové sošky trojrohého býčka z Černuce (okres Kladno), zřejmě doprovázejícího popelnici z mladší doby římské. Nálezové okolnosti jsou bohužel nejasné, jedná se o velmi starý a navíc ještě náhodný nález (Schmidt 1893, 461). Obdoby z bronzu a kamene jsou časté v romanizované Galii (de Baye 1893, 686).
	Znovu se v oblasti od Porýní po Slezsko objevují zoomorfní nádobky a figurky, jejich značná podobnost s halštatskými a rozšíření zhruba v oblasti bývalých popelnicových polí dává prostor k úvahám o kontinuitě tohoto způsobu zobrazování zvířat a symboliky s ním spojené, existují i analogie mladolaténské. Obecně se nejčastěji vyskytují ptáci a zavalitá zvířata – vepři, býci a kanci. Někdy bývá na ptačím těle umístěna hlava jelena nebo býčí či beraní rohy (Motyková-Šneidrová 1959, 235-238). Do starší doby římské z nich spadá zoomorfní nádobka na válcovitých nožkách s protaženým krčkem a ohonem, zdobená ornamentem z nepravidelných svislých až šikmých řad dolíčků a vpichů z Českého Brodu, lampička v podobě sedícího kura z Přešťovic a figurka ptáka (husy?), možná chřestítko, na válcovité nožce na hřbetě zdobený symetrickou klikatkou z Touchovic (okres Louny). Do doby římské bez bližšího datování spadá rovněž zploštělá figurka ptáka s rozšířeným ocasem z Hrochova Týnce (o.Chrudim) a hliněná husička z Prahy-Bubenče (Motyková-Šneidrová, K. 1959, 233-235).

8.2 Mladší doba římská

	V mladší době římské se někdy stylizované zvířecí hlavičky objevují místo uzlíku na lučíku výrazně profilovaných spon norických nebo noricko-panonských, dále pak na záponách noricko-panonských opaskových souprav, kde je jeden nebo dva výčnělky mívají tvar ptačí hlavičky. Beraní hlavičkou bývají zakončeny importované naběračky s kanelovanou válcovitou rukojetí, na naběračce z Prahy-Bubenče je rukojeť zdobena hlavičkami labutí (Motyková – Rybová – Nemeškalová – Sakař 1978, 713-714).
	Další aspekt zvířecí symboliky se zřejmě projevuje v podobě rituálního ukládání psů, známého např. z Prahy-Podbaby, Tišic a Tuchlovic, kde je pes pohřben u kůlu při stěně v jižním rohu obydlí. Podobná uložení psů jsou známa například z Německa (Pleiner 1959, 186, 190) a Dánska, kde bývají umístěni u vchodu do domu (Chochol - Pleiner 1978, 741), ze severní Evropy jsou známy oběti koní, psů, skotu, ovcí (a lidí) v bažinách (Podborský 1994, 125).
	Keramické zoomorfní figurky jsou v Čechách mladší doby římské zastoupeny dutým hliněným kančíkem s přiostřeným hřbetem ze žárového hrobu v Plaňanech (o.Kolín) (Motyková-Šneidrová 1959, 234).

8.3 Stěhování národů

	Období stěhování národů je na doklady zvířecí symboliky v archeologických pramenech relativně chudé. Výrazným prvkem jsou pouze ptačí spony, znázorňující dravého ptáka, které se vyskytují od přelomu 4. a 5. stol. v široké oblasti od Černého moře po Anglii. Na území ČR jsou zastoupeny nálezy ze Šaratic, Vinařic (Tejral 1982, 108-109) a Prahy-Podbaby (Svoboda 1965, 262, 266). Péřový motiv, jenž se na nich objevuje, je na počátku tohoto období zaznamenán i na kováních (Kerč, Conceşti) a pásovém závěru z Regöly, kde byl rovněž nalezen i džbán s hrdlem vybíhajícím do plastiky orlí hlavy (Tejral 1982, 108-109). Ptačí motivy se objevují na sponách esovitých a sponách se zoomorfně zdobenou hlavicí (Zeman 1958, 449-450), mimo orlů se na sponách římskoprovinciální provenience vyskytuje i holub (Nový Šaldov), někdy považovaný za doklad křesťanské symboliky (Tejral 1982, 108-109), podobně jako stříbrné předměty v podobě ryby z Mochova u Českého Brodu (Zeman 1958, 428).
	Za odraz hunských pohřebních zvyklostí  bývají považovány pohřby s koňmi a jezdeckou výbavou (Tejral 1993a,  480).

9. Závěr

	V evropském pravěku je na základě zobrazování zvířat a přidružených jevů, které jsou spjaté se zvířecí symbolikou, možné rozlišit tři základní období. Prvním z nich je mladší paleolit. V tomto období se v Evropě objevují první umělecké projevy, z nichž řada je se zvířecí symbolikou nerozlučně spjata. Mladopaleolitická zobrazení zvířat bývají obvykle realistická a je možné rozdělit na dvourozměrná a trojrozměrná, přenosná a nepřenosná a podle použité techniky na rytiny, řezby, malby a plastiku. Zpočátku (aurignacie, pavlovien a východoevropský gravettien) převažuje zobrazování šelem a jiných obtížně ulovitelných zvířat, postupně ale získává převahu stádní lovná zvěř (západoevropský gravettien, magdalénien - Clottes 1996, 286). Význam těchto forem umění bývá nejčastěji hledán v kultovní sféře, ať už jde o loveckou magii, přechodové rituály, projevy totemismu nebo další možné výklady. Mimo umění nacházíme doklady významu zvířat v duchovním světě mladopaleolitického člověka i jinde, jako příklad je možné uvést například pavlovienské ukládání zvířecích kostí poblíž sídlišť (Oliva 1997, 409). 
	Jako druhé období je možné vymezit mezolit, který představuje oproti mladšímu paleolitu výrazný útlum a přechod od naturalistických zobrazení ke geomertismu (Neustupný 1949, 226). Dvourozměrná i trojrozměrná zobrazení zvířat v umění se sice v některých oblastech vyskytují i nadále, jejich spojitost se starším obdobím je ovšem nejistá a jsou méně četná, než umění mladopaleolitické.
	Třetím obdobím je zemědělský pravěk. S příchodem neolitu dochází k rozšíření keramické zoomorfní plastiky a to jak samostatné, tak i ve formě zoomorfních nádob nebo zoomorfních prvů na nádobách. Zobrazována jsou především domácí zvířata, zejména dobytek, většina zoomorfních prvků je stylizovaná. Je rovněž nutné předpokládat zásadní změny symbolických systémů spojené s nástupem zemědělství a chovu domácích zvířat. Výrazná změna v zobrazování zvířat přichází až v mladším eneolitu, kdy v kulturách se šňůrovou keramikou a zvoncovitými poháry prakticky mizí. Domnívám se, že příčiny tohoto jevu je spíše možné hledat v celkovém charakteru těchto kultur, které postrádají i jiné formy neabstraktního uměleckého vyjádření a případně i nedostatku sídlištních nálezů, než v hluboké změně symbolických vztahů mezi člověkem a zvířetem. Keramická zpodobnění zvířat nebo jejich částí se opět objevují ihned s příchodem doby bronzové a pak s různou intenzitou přetrvávají po celý zbytek pravěku. S příchodem kovů a pokročilejších řemeslných technik dochází od doby bronzové po latén i k dalšímu rozrůznění zobrazení zvířat, zoomorfní motivy jsou aplikovány například na sponách, mincích, standartách, zbraních a předmětech denní potřeby. Oproti neolitu a eneolitu též přibývají realistická zobrazení zvířat, k hovězímu dobytku a dalším hospodářským zvířatům se přidává kůň, o jehož významu svědčí i zastoupení prvků s ním spjatých v pohřebním ritu doby bronzové a halštatu. V době broznové a halštatu se rovněž ve značné míře objevují zobrazení vodních ptáků, pro latén jsou pak příznačná zpodobnění kance. Zvláštní případy tvoří od halštatu dále importy z technologicky rozvinutějších oblastí, které se někdy stávají předmětem nápodoby nebo jsou vytvořeny na objednávku a mohou tedy mít spojitost i s domácím prostředím.

10. Literatura 

Absolon, K. – Czižek, R. 1926: Palaeolithický výzkum jeskyně Pekárny na Moravě. První zpráva. In: Časopis Moravského zemského musea XXIV, 1-59

Axamit, J. 1930: Burkovák u Němějic. In: Památky archeologické XXXVI, 285-289

Bahn, P.G. (ed) 1997: Hroby, hrobky a mumie. Praha.

de Baye, J. 1893: Bronzový býček třírohý. In: Památky archaeologické XVI, 686

Biel, J. 1981: The late Hallstatt chieftains grave at Hochdorf. In: Antiquity 45, 16-18

Buchvaldek, M. 1978: Otázka kontinuity v českomoravském mladším eneolitu. In: Praehistorica VII – varia archaeologica, 35-64

Buchvaldek, M. 1986: Kultura se šňůrovou keramikou ve střední Evropě I. Skupiny mezi Harzem a Bílými Karpaty. Prehistorica XII.Praha.

Buchvaldek, M. - Sláma, J. (eds.) 1982: Nástin evropského pravěku. Praha.

Clottes, J. 1996: Thematic changes in Upper Palaeolithic art: a view from the Grotte Chauvet. In: Antiquity 70, 276-288

Čižmář, M. 1993: Keltská okupace Moravy (doba laténská). In: Podborský, V. a kol. 1993: Pravěké dějiny Moravy, 380-423

Droberjar, E. 1999: Dobřichov-Pičhora. Ein Brandgräberfeld der ältern römischen Kaiserzeit in Böhmen (Ein Beitrag zur Kenntnis des Marbod-Reichs). Fontes Archaeologici Pragenses 23. Praha

Dvořák, F. 1938: Nálezy bylanského typu na Kolínsku II.. In: Památky archeologické XLI, 59-86

Ehrich, R.W. - Pleslová-Štiková, E. 1968: Homolka. An Eneolithic site in Bohemia. Praha.

Filip, J. 1935: Kultovní předměty v pravěku. In: Památky archeologické XL, 103-109

Filip, J. 1937: Popelnicová pole. Praha.

Filip, J. 1956: Keltové ve střední Evropě. Praha.

Filip, J. 1996: Keltská civilizace a její dědictví. Praha (5.rozšířené vydání)

Fridrich, J. 1964: Vyobrazení ryby v paleolitickém umění českých zemí. In: Archeologické rozhledy 16, 716-741

Fridrich, J. – Pleiner, R. 1978: Vyspělí lovci mladého paleolitu a jejich civilizace. In: Pleiner, R. a kol. 1978: Pravěké dějiny Čech, 140-146

Fröhlich, J. 1991: Keltské plastiky kančíků z Jaroslavic. In: Výběr z prací historického kroužku při Jihočeském muzeu v Českých Budějovicích 28, 144-145

Green, M.J. 1998: Keltské mýty. Praha

Guido, M. 1963: Sardinia. London.

Hájek, L. 1946: Půlměsícovitá spinadla kultury zvoncovitých pohárů. In: Památky archeologické XLII, 20-29

Häusler, A. 1989: Zur Problematik des Bestattungsrituals in Äneolithikum Mitteleuropas. In: Praehistorica XV. Praha, 163-166

Hlaváček, L. 1975: Pojem a smysl kresby v jejích začátcích. In: Umění 23, 1-25

Hrubý, V. 1958: Kultovní objekty lidstva středodunajské kultury mohylové na Moravě. In: Památky archeologické XLIX, 40-57

Chochol, J. 1978: Poznámky k náboženství a kultu budovatelů mohyl. In: Pleiner, R. a kol. 1978: Pravěké dějiny Čech, 429-432

Chochol, J. – Pleiner, R. 1978: Náboženské pŕedstavy a kult. Poznámky k antropologickému rázu populace v Čechách. In: Pleiner, R. a kol. 1978: Pravěké dějiny Čech, 739-734

Jahn, M. 1956: Zum Fernhandel vom Ostalpengebiet nach Skandinavie in der frührömischen Kaiserzeit. In: Jahresschrift Halle 36, 93-101

Jansová, L. 1962: Konec jihočeských mohyl doby laténské. In: Památky archeologické LIII, 306-330

Jansová, L. 1978: Laténské mohyly v západních a jižních Čechách a ploché žárové hroby. In: Pleiner, R. a kol. 1978: Pravěké dějiny Čech, 413-422

Jelínek, J. 1977: Velký obrazový atlas pravěkého člověka. Praha.

Klíma, B. 1961: Soućasný stav problematiky aurignacienu a gravettienu. In: Archeologické rozhledy 13, 84-121

Klíma, B. 1963: Dolní Věstonice. Výzkum tábořiště lovců mamutů v letech 1947-1952. Praha

Klíma, B. 1964: Paleolitická reliéfní plastika lvice ze sídliště u Pavlova. In: Památky archeologické LV, 82-90

Koutecký, D. 1978: Bylanská kultura. In: Pleiner, R. a kol. 1978: Pravěké dějiny Čech, 466-476

Koutecký, D. 1978a: Žárová pole laténského období. In: Pleiner, R. a kol. 1978: Pravěké dějiny Čech, 482-495

Koutecký, D. 1984: Knovízská zoomorfní nádobka z Liptic, okr. Teplice. In: Archeologické rozhledy 36, 556-558

Koutecký, D. a kol. 1980: Archeologické výzkumy v severozápadních Čechách v letech 1953-1972. Archeologické studijní materiály 13/1. Praha.

Kromer, K. 1959: Das Grberfeld von Hallstatt. Firenze 1959

Kruta, V. 2000: Die Kelten. Freiburg.

Lévi-Strauss, C. 2001: Totemismus dnes. Praha.

Marešová, K. 1971: Neolitická plastika na Moravě. In: Časopis Moravského muzea 56, 53-78

Mašek, N. 1958: Volutová zoomorfní nádobka z Ervěnic. In: Archeologické rozhledy 10, 708, 725-726

Matoušek, V. – Dufková, M. 1998: Jeskyně a lidé. Praha.

Meduna, J. 1974: K otázce datování střelické spony. In: Archeologické rozhledy 25, 575-586

Megaw, J.V.S. - Megaw M.R. 1990: The Basse-Yutz Find. Masterpieces of Celtic Art. London.

Mithen, S. 1988: To hunt or to paint: Animals and art in the Upper Palaeolithic. In: Man 23, 671-695

Mithen, S. 1996: The Prehistory of the Mind. London.

Motyková-Šneidrová, K. 1959: Drobná hliněná plastika z doby římského císařství z Čech. In: Acta Universitatis Carolinae – philosophica et historica 3 – Filipův sborník, 233-239

Motyková, K. – Rybová, A. – Nemeškalová, Z. – Sakař, V. 1978: Dovezené zboží a úloha mincí. In: Pleiner, R. a kol. 1978: Pravěké dějiny Čech, 713-721 

Moucha, V. 1978: Kultura se zvoncovitými poháry. In: Pleiner, R. a kol. 1978: Pravěké dějiny Čech, 300-312

Nekvasil, J. 1969: Knížecí pohřeb v jeskyni Býčí skála. In: Průvodce výstavou významných nálezů z pravěkých sbírek Vídeňského přírodovědného muzea. Brno-Praha-Bratislava, 38-49

Nekvasil, J. 1993: Platěnická kultura. In: Podborský, V. a kol. 1993: Pravěké dějiny Moravy, 351-359

Nekvasil, J. 1993a: Archeologie moravského halštatu. In: Podborský, V. a kol. 1993: Pravěké dějiny Moravy, 337-367

Nemeškalová, Z. – Pleiner, R. 1978: Vznik obchodu a zavedení ražené mince. In: Pleiner, R. a kol. 1978: Pravěké dějiny Čech, 653-659

Neustupný, E. 1959: K otázkám naší eneolitické plastiky. In: Acta Universitatis Carolinae – philosophica et historica 3 – Filipův sborník, 47-52

Neustupný, E. 1966: Kugelamphorenkultur. In: Filip, J. (ed.) 1966:Enzyklopädisches Handbuch zur Ur- und Frühgeschichte Europas I. Praha, 651-655

Neustupný, E. – Pleiner, R. 1978: Otázka zavedení rádla a orby. In: Pleiner, R. a kol. 1978: Pravěké dějiny Čech, 266-269

Neustupný, J. 1940: Náboženství pravěkého lidstva v Čechách a na Moravě. Praha.

Neustupný, J. 1941: Gehörnte Idole und Henkel der jüngsten Steinzeit aus Böhmen. In: Altböhmen und Altmähren I., 139-152  

Neustupný, J. 1949: Vítězství a pád pravěkého naturalismu. In: Blok III., č.6-10

Novotný, B. 1950: Jordanovská skupina a jihovýchodní vlivy v českém neolitu. In: Obzor praehistorický XIV, 1950, 163-260

Novotný, A. – Opravil, E. – Pleiner, R. 1978: Vývoj přírodních podmínek a zemědělská výroba. In: Pleiner, R. a kol. 1978: Pravěké dějiny Čech, 539-543

Oliva, M. 1989: Mladopaleolitické nálezy z Mladečských jeskyní. In: Acta Musei Moraviae – časopis Moravského muzea XXIV, vědy společenské, 35-54

Oliva, M. 1996: Mladopaleolitický hrob Brno II. jako příspěvek k počátkům šamanismu. In: Archeologické rozhledy 48, 353-383

Oliva, M. 1997: O lidech a mamutech. K paletnologii moravského gravettienu. In: Archeologické rozhledy 49, 407-438

Oliva, M. 1997a: Estetické projevy moravského gravettienu. In: Pravěk NŘ 7, 17-37

Olmsted, G.S. 1976: The Gundestrup version of Táin Bó Cuailnge. In: Antiquity 50, 95-103

Ondráček, J. 1967: Moravská protoúnětická kultura. In: Slovenská archeológia XV-2, 389-446

Pavelčík, J. 1992: Nové nálezy antropomorfních a zoomorfních idolů na Moravě. In: Pravěk NŘ 2, Brno, 205-214 

Pavlů, I. 1978: Společnost a její nadstavba ve středním neolitu. In: Pleiner, R. a kol: Pravěké dějiny Čech, 197-204

Peška, J. – Tejral, J. 1990: Bohatý knížecí hrob z doby římské u Mušova. In: Archeologické rozhledy 42, 548-563, 605-608

Píč, J.L. 1903: Čechy na úsvitě dějin II/sv.2. Hradiště u Stradonic jako historické Marobudum. Praha.

Pleiner, R. 1959: Osada s železárnami z mladší doby římské v Tuchlovicích. In: Památky acheologické L, 158-194

Pleiner, R. 1978: Společnost a duševní život lidí v mladém paleolitu. In: Pravěké dějiny Čech, 146-152

Pleiner, R. a kol. 1978: Pravěké dějiny Čech. Praha.

Pleiner, R. – Moucha, V. 1958: Hrob lidu se šňůrovou keramikou z Lovosic. In: Archeologické rozhledy 10, 172-178

Pleinerová, I. 1961: Hliněná plastika starší doby bronzové v Čechách. In: Památky archeologické LII, 177-185

Pleinerová, I. 1973: Bronzové nádoby v bylanské kultuře. In: Památky archeologické XIVI, 272-300

Pleslová, E. 1964: Torzo zoomorfní nádobky ze sídliště kultury nálevkovitých pohárů v Makotřasích. In: Památky archeologické LV, 294-305

Podborský, V. 1982: Keramické zoomorfní nádobky středoevropského pravěku. In: Sborník prací Filozofické fakulty Brněnské univerzity, E 27, 9-64

Podborský, V. 1993: Nástup zemědělské civilizace (neolit). In: Podborský, V. a kol. 1993: Pravěké dějiny Moravy, 71-152

Podborský, V. 1993a: Společnost doby halštatské. In: Podborský, V. a kol. 1993: Pravěké dějiny Moravy, 372-378

Podborský, V. 1994: Náboženství našich prapředků. Brno.

Prostředník, J. – Waldhauser, J. 2000: Zoomorfní nádobka kultury s lineární keramikou z Krpů (okr.Mladá Boleslav). In: Sborník Miroslavu Buchvaldkovi, 219-222

Rudolf, V. – Prostředník, J. – Waldhauser, J. 1997: Eneolitická zoomorfní plastika z Chlumu – Švédských šancí u Mladé Boleslavi, Archeologické rozhledy, IL, 609-613

Salaš, M. 1993: Kultura středodunajských popelnicových polí. In: Podborský, V. a kol. 1993: Pravěké dějiny Moravy, 286-301

Sandars, N.K. 1971: Orient and orientalizing in early celtic art. In: Antiquity 45, 103-112

Schlette, F. 1984: Die Kunst der Hallstattzeit. Leipzig.

Schmidt, V.(?) 1893: Nálezy Černucké. In: Felcman, J. 1893: Archaeologický výzkum “Údolí svatojiřského” a okolí. In: Památky archaeologické XVI, 458-464

Smirnov, A.P. 1980: Skytové. Praha.

Srejović, D. 1969: Lepenski Vir. Protoneolithic and early Neolithic settlements. In: Archaeology 22, 26-35

Stocký, A. 1926: Pravěk země české I – věk kamenný. Praha. 

Svoboda, B. 1946: Destičkovité spony mladší doby císařství římského. K dějinám styků našich zemí s antickým světem. In: Památky archeologické XLII, 40-70

Svoboda, B. 1965: Čechy v době stěhování národů. Praha.

Svoboda, J. 1999: Čas lovců. Brno.

Šaldová, V. 1968: Halštatská mohylová kultura v západních Čechách – pohřebiště Nynice. In: Památky archeologické LIX, 297-399

Šaldová, V. 1971: Pozdně halštatské ploché hroby v záp. Čechách a jejich vztah k současným mohylám. Pohřebiště Nynice a Žákava-Sváreč. In: Památky archeologické LXII, 1-134

Šaldová, V. 1971a: Sekera zvěrného stylu z Kaliště-Bezděkova. In: Archeologické rozhledy 22, 153-162

Šmejda, V. 2002: Tradice kultury zvoncovitých pohárů na pohřebišti v Holešově. http://www.kar.zcu.cz/texty/Smejda2002b.htm .20.4.2002

Štrof, A. 1993: Kultura lužických popelnicových polí. In: Podborský, V. a kol. 1993: Pravěké dějiny Moravy, 301-328

Tejral, J. 1982: Morava na sklonku antiky. Praha

Tejral, J. 1993: Na hranicích impéria (doba římská). In: Podborský, V. a kol. 1993: Pravěké dějiny Moravy, 424-470

Tejral, J. 1993a: Za dob velkého neklidu (doba stěhování národů). In: Podborský, V. a kol. 1993: Pravěké dějiny Moravy, 471-503

Tichý, R. 1962: Osídlení s volutovou keramikou na Moravě. In: Památky archeologické LIII, 245-305

Valcamonica Rock Art: http://www.geocities.com/Tokyo/2384 . 18.3.2002

Valoch, K. 1993: V záři ohňů nejstrších lovců (starší doba kamenná – paleolit). In: Podborský, V. a kol. 1993: Pravěké dějiny Moravy, 11-70

Vencl, S. 1995: Hostim: Magdalenian in Bohemia. In: Památky archeologické – supplementum 4

Vencl, S. 2001: Prvý doklad mezolitické výtvarné aktivity z Čech?. In: Archeologické rozhledy 53, 675-681

Vladár, J. 1973: Pohrebiská zo staršej doby bronzovej v Branči. Archaeologica Slovaca – Fontes XII. Bratislava.

Vokolek, V. 1978: Východočeská skupina lužické kultury. In: Pleiner, R. a kol. 1978: Pravěké dějiny Čech, 508-514

Vokolek, V. 1978a: Lužická kultura v severních a západních Čechách. In: Pleiner, R. a kol. 1978: Pravěké dějiny Čech, 521-522

Waldhauser, J. 1995: Detektory získané nálezy z keltského oppida u Stradonic. Předběžná zpráva o hromadném nálezu železných nástrojů, jednotlivých mincí a plastiky. In: Archeologické rozhledy 47, 418-425

Zápotocký, M. 1969: Materiály k osídlení Litoměřicka v době ŕímské – I. dolní Poohří. In: Archeologické rozhledy 21, 178-201

Zeman, J. 1958: Pohřebiště z doby stěhování národů v Mochově. In: Památky archeologické XLIX, 423-471

11. Summary

	This thesis is about animal symbolism in the prehistory of Europe, focusing on it's central part. It considers both animal symbolism in art and other archaeological resources related to the theme. From this point of view, the European prehistory can be divided into three parts. The first one is Upper Palaeolithic with it's broad scale of representations of animals in art, including cave paintings, carved images and statuettes. The second one is Mesolithic period, where animal symbolism is represented only by relatively isolated finds. The last period, which can be divided into many sub-periods, is the rest of European prehistory beginning with Neolithic and ending during the Migrations period. Some of aspects of animal symbolism (e.g.zoomorphic vessels) appear in many archaeological cultures during the time (although their meaning was probably not necessarily the same), others (like fibulae, zoomorphic applications on weapons, coinage) are characteristic for specific sub-periods or is their appearance determined by new materials, crafts or other changes. Richest sub-periods in relation to animal symbolism and scale of it's appearances are Neolithic, Eneolithic except for Corded Ware and Bell Beaker cultures, Bronze Age, Hallstatt and La Téne periods. Most depicted animals are in general bovines (Neolihic to Hallstatt), horses (Bronze Age to La Téne) and water birds (Bronze Age to Roman period), lots of other animals (some of them unrecognizable or mythical) do also appear.